Salih Smajlović «Kad bi kosti mogle govoriti»

U ovoj knjizi sadržana su kazivanja o genocidu i zločinima nad Bošnjacima od 1992. do 1995. godine. «Kad bi kosti mogle govoriti» je jedinstvena knjiga o genocidu nad Bošnjacima, jer u njoj autor piše o stradanjima Bošnjaka u raznim krajevima BiH u toku četverogodiošnje agresije, a od zaborava su otrgnuti i neki zločini nad Bošnjacima neposredno pred agresiju.

Havi Tatarević četnici su ubili muža i šestericu sinova

Voljela bih doći do zlikovca Karadžića, pa da mu rukama oči izvadim

U julu 1992. godine, u četničkom "čišćenju" Brda kod Prijedora, Hava Tatarević iz Zecova ostala je u jednom danu bez šesterice sinova: Seada, Senada, Nihada, Zilhada, Zijada i Nishada, od kojih je najmlađi Nishad imao nepunih 18, a najstariji Senad tek 31 godinu, te muža Muharema koji je tada imao 53 godine

Tragediji Bošnjaka nema kraja

Kada smo prije dvije godine u Durakovićima kod Đulića-Zvornik, posjetili Naziju Beganović, ženu kojoj su četnici ubili muža i šest sinova, mislili smo da je ona doživjela najveći gubitak porodice, ako se uopće takve tragedije mogu porediti, ako se majčina bol bilo kakvim parametrima može iskazati.

Međutim, prije dva mjeseca saznajemo da u Zecovima kod Prijedora živi Hava Tatarević, majka, kojoj su četnici, također, ubili muža i šestericu sinova.

Odveo ih je zet Milana Bojića iz Crne Gore

Teško je bilo razgovarati sa ženom koja je doživjela takvu tragediju. Čak smo se pribojavali da je pitanja neće povrijediti

vraćanjem na te dane užasa, kojih se ona, kako nam je u razgovoru rekla, stalno prisjeća, sa kojima zapravo danonoćno živi.

U sedamdesetim godinama života, orohnulog zdravlja, Hava Tatarević nosi svoju tešku tugu. Na upit kada su sinovi i muž odvedeni, Hava reče da je to bilo 1992. godine, ali se ne sjeća datuma. Mi ćemo kasnije saznati da je to bilo u julu mjesecu.

Izveo ih je zet Milana Bojića iz Crne Gore, dodade Hava, i bili su zajedno sa drugima iz našeg naselja. Oni su ih pokupili i rekli da ih vode u mesnicu. Otada o njima nemam nikakvih tragova. Tražila sam da bilo šta čujem o njima i preko novina, ali uzalud. Obišla sam sve grobnice, prebirala rukama odjeću, dala krv na analizu radi identifikacije, ali od njih nikakvog traga nema. Dolazili su mi neki ljudi iz Haškog tribunala, tražili moju izjavu, spremna sam tamo ići i svjedočiti, ali od toga, izgleda, više ništa nema.

Uz sinove i muža, izgubila sam i dvije sestre, njihovu djecu.

Dok Hava priča svoju tugu i bol, suze joj naviru na oči, zapravo ne prestaju teći. Ima ih, suza, za jedno more, veli ona. Sama je, kaže. Nikoga nema. Slabo joj ko dolazi. "Živim od muževljeve penzije od 150 KM. Bolesna sam. Od sinova nemam čak ni uspomena. Samo dva temelja njihovih srušenih kuća me podsjećaju na njih, pa ih čistim od korova, te se nadam da će se vratiti. Ali, kako vrijeme prolazi, nada za njihov povratak se sve više gasi.

Molila sam i preklinjala sve one koji bi mi mogli bilo šta reći o njihovim sudbinama. Da mi je znati, ako su ubijeni, kako su to dželati učinli. Jesu li tada prizivali svoju majku, je li im pogled išao prema meni"... Plač ponovo zaustavlja Havinu strašnu priču.

"Pero Rivić mi je rekao da je vidio da su oni pobijeni dolje kod smeća, uz ovu stranu. Vidio ubijenog mog muža i jednog sina. Možda ih je vidio sve, ali neće da kaže. Da mi je naći njihove kosti, da ih metnem u mezar i da šta proučim."

Hava sada ne zna ni koliko su sinovi imali godina kada su odvedeni, jer je zaboravila. Hava govori i o tome kako su ih četnici protjerali, iselili iz kuća, gonili prema autobusu, u koji nisu mogli svi stati.

/ Untarfille /

Havinih 150 maraka muževljeve penzije i plate parlamentaraca od 6 hiljada maraka

Tužno je i neprijatno bilo slušati Havu, kada kaže da su joj sva primanja mjesečno u iznosu od 150 maraka i to samo od muževljeve penzije. Nikakvih šehidskih primanja nema ova majka, koja za ovu državu dade šest sinova i muža. Veli da je išla u općinu Prijedor gdje je tražila svoj hakk, ali ništa nije uspjela dobiti. Bolesna je, često ide ljekarima, posebno psihijatrima. Zna se desiti da po četiri noći oči ne sklopi. Na stolu smo joj vidjeli kese lijekova. Stanuje sama u kući koja nije omaltana, niti ima fasadu, pa joj je zimi hladno.

Začudo da ovu ženu, heroinu, niko ne posjećuje, čak je se nisu sjetili ni bošnjački predstavnici koji obnašaju visoke državne funkcije u manjem entitetu, a da se i ne govori o parlamentarcima, koji su ovih dana jedva izborili za sebe plaću od šest hiljada maraka mjesečno, bez dodataka. I Nazija Beganović, iz Đulića kod Zvornika, koja je također ostala bez muža i šest sinova, a za koju Hava Tatarević nije znala, nalazi se u istoj situaciji. Šta da se kaže za te debelokošce i moralne idiote u susretu sa ovim našim majkama, ženama koje su izgubile sve, a koje, eto, ti "narodni predstavnici" puštaju da umiru zaboravljene i ostavljene, u bolu i patnji koji su još veći upravo zbog takvog odnosa, zbog te neljudskosti i krajnje bezobzirnosti. Umjesto da se tretiraju kao heroine i da im se dodijele sva moguća priznanja i sve vrste pomoći, one nemaju čak ni najobičniju ljudsku posjetu, obilazak makar jednom godišnje, da se ne osjećaju potpuno odbačenim i zaboravljenim.

"Moj sin Sudo, koji je preživio, sada živi u Njemačkoj, ima ženu i dvoje djece, pitao je Hrvata Peru, koji je oženjem Srpkinjom, da li šta zna za njegovog oca i braću. On mu je odgovorio: " Sudo, tvoj otac Muharem je ubijen," zatim ga je zagrlio i zaplakao, pa nastavio: "Ima ih još mrtvih, ali sam prepoznao Muharema i Ziku. Pobili su ih dolje, u onoj bari, nisu ih ni dovezli do mesnice."

"Mi nismo smjeli kada su odveli sinove i muža izlaziti iz kuća," nastavila je Hava - "i nismo mogli vidjeti ubijene. Kasnije su i nama naredili da za 10 minuta napustimo kuće. Jedan četnik meni veli: Gdje je onaj tvoj čupo / mislio na sina /, a ja mu odgovorih: Vi znate gdje je, jer ste ga odveli. On reče: Znamo. Četnici su tu nabavili i muziku, pa se to naše stradanje odvijalo uz muziku. Dušmani su nam psovali majku i govorili da se mi više nećemo vratiti u svoje mjesto. Tada su u Zecovima ubijene 34 osobe, čija su tijela bačena na jednu hrpu. Onda je dovezen jedan autobus u koji nismo mogli svi stati. Dovezli su nas u logor Trnopolje i tu smo bili dvije noći. Ja sam od jedne žene tražila brašna da skuham djeci kruh, ona mi dade, ja stavih da se skuha, a četnici dođoše, ponovo nas sakupiše u konvoj, te nas uputiše u pravcu Travnika. Iz Travnika smo otišli u Varaždin, a potom u Njemačku.

U moje mlađe kćerke Senade ubijen muž s kojim ima dvoje djece i ona se ponovo udala, živi u Australiji. I starija kćerka Sena sa mužem i troje djece, također živi u Australiji.

Ja sam sada ovdje sama. Iz Njemačke sam došla prije četiri godine, kada su mi donacijom sagradili kuću, ali je, kao što se vidi, nisu dovršili, s tim što sam svojim parama salila ploču.

Dvije moje snahe, Zekija, supruga mog sina rahmetli Seada, i Hida, supruga sina rahmetli Suada, žive u Americi sa svojom djecom, a mojim unucima. Zekija ima troje, a Hida dvoje djece, tako da imam 12-ero unučadi, petero od kćerki i sedmero od sinova.

Na naše pitanje kako gleda na hapšenje ratnog zločinca Radovana Karadžića, koji je uzrokovao i njenu tragediju, Hava reče: "Drago mi je da su ga uhapsili. Kada bih mogla doći do njega, ja bih mu oči vadila."

Upravo pred kraj ovog razgovora vidjesmo da se preko vanjskih stepenica Havine nedovršene kuće sliva široki mlaz vode. I novinar i njegova sagovornica skočiše na tu činjenicu i ustanoviše da je Hava na tavanu zaboravila zatvoriti česmu, zbog čega je voda dobro natopila tavan i počela se slivati niza stepenice. Srećom, razgovor sa Havom nije trajao dugo, pa i šteta nije bila velika.

Anterfille

Akcija pomoći za dovršenje Havine kuće

Naš list pokreće akciju pomoći za dovršenje kuće Have Tatarević iz sela Zecovi kod Prijedora. Nadamo se da će, tokom Ramazani-šerifa, naši čitaoci i drugi plemeniti ljudi, dostaviti dovoljno novčanih sredstava kako bi se mogla dovršiti Havina kuća, kako bi ova bespomoćna žena u narednu zimu mogla ući bar malo bezbrižnija - sigurna da se neće smrzavati od zime, kao i da će se imati od čega prehraniti.

Sredstva se mogu dostaviti na žiro-račun 16o2oo55ooo15o65 kod Vakufske banke DD Sarajevo, uz naznaku "Za Havu Tatarević", dok se sredstva iz inozemstva mogu dostavljati na način dostavljanja pretplate za naš list - o čemu se potencijalni donatori mogu obavijestiti u impresumu našeg lista na predzadnjoj stranici, sa naznakom "Za Havu Tatarević".

Slika: Hava Tatarević/ 7749 /

"Obišla sam sve grobnice, prebirala rukama odjeću, dala krv na analizu radi identifikacije, ali od njih nikakvog traga nema"- Hava Tatarević