Knjiga pisana istinom Novljana

Svaka knjiga koja govori o onome što nam se dogodilo tokom agresije ima svoje mjesto i zaslužuje poštovanje kao i njeni autori. To je i knjiga ``Mutne rijeke - 2'', autori su Novljani, okupljeni oko Facebook grupe ``Samo je Una ista.'' U stvari ona je drugi dio knjige ``Mutne rijeke'' potpunija, kompletnija i jednostavno bilo je neophodno da se napiše.

Ovdje se sa mnogo pojedinosti, podataka, imena, činjenica, dokaza, svjedoči o događanjima u Bosanskom Novom i okolini. Kada kažem rijeka, ona me asocira na lijepu, brzu, bistru vodu koja promiče između brda, prolazi kroz gradove na radost njenih žitelja. Ali, sama riječ mutna dovoljan je znak da se ovdje ne radi o takvoj rijeci. Ovdje se govori o rijeci teških sudbina, rijeci kojom su plutala tijela nevino ubijenih. Ubili su ih prve komšije zato što su bili nesrbi. Ova ``mutna rijeka'' je u stvari sudbina Novljana.

Na više mjesta autori se upuštaju i u evociranje lijepih uspomena znatno prije rata. Idiličnom okruženju, igranju fudbalskih utakmica, šalama i druženjima. Zatim o političkim zbivanjima prije rata, osnivanju Stranke demokratske akcije, ljudima koji su bili glavni organizatori, događajima poslije referenduma kada je proglašena Republika Bosna i Hercegovina.

Od tada su krenuli belaji. Autori kazuju o prvim otpuštanjima s posla, provokacijama, napadima preko noći preobučenih komšija Srba, uglavnom članova stranke SDS. Poseban kvalitet ove knjige s bogatim autentičnim fotografijama su imena šehida, ne samo iz Bosanskog Novog, imena ljudi civila pobijenih zato što nisu Srbi. U ovoj knjizi brojni Novljani koje je dušman ili pobio ili natjerao u progonstvo naći će se u mislima tamo gdje su bili prije nego je počelo ovo srpsko ludilo i sjetiće se onih kojih nema, svojih tegobnih putovanja do neke odrednice koju nisu oni odabrali, ali tamo su se skrasili i pokušali da nastave koliko-toliko normalan život. Ali, život koji su ostavili za sobom u bijegu od smrti nikada nisu zaboravili. Mnogi sanjaju da će se jednog dana vratiti tamo odakle su otjerani. Ali, više ništa nije kao prije. Tamo sada žive neki drugi ljudi. Ali, kako god, u njihovim srcima je Bosanski Novi onakav kakav je bio, lijep i njima najdraži na svijetu.

Autori pišu o prvom genocidu u našoj zemlji, sudbini sela Agića, odakle su ljudi protjerani. Opisani su i brojni pregovori s agresorima, s oficirima tadašnje vojske JNA, za koju su još teško povjerovali da ih ona ne štiti, već napada. Pa zar ona nije narodna vojska, pitali su se. Nažalost, ona je to prestala biti onog momenta kada se u glavama poput Miloševićeve ponovo rađao nikada dosanjani san o ``velikoj Srbiji.'' I ti pregovori su u stvari bili varka koju su mnogi platili glavom naivno vjerujući na riječ onima koji nemaju ni časti ni obraza. Oni su predvođeni svojim voždovima bili spremni da krenu u pohod koji se zove smrt nesrbima.

Ovdje su kazane brojne bolne istine o ubijanjima, mučenjima po logorima, paljenju bošnjačkih i hrvatskih domova, protjerivanju i sudbini Novljana da su postali ljudi bez svoje kućne adrese, koja je bila njihova, ali više nije. Oni su svuda, a ne tamo gdje im je mjesto i gdje bi voljeli biti. Ovdje se opisuju i strahovanja Novljana šta se dogodilo s njihovim porodicama. Oni koji su ranije otišli ili se igrom sudbine zatekli u Hrvatskoj, danima su dočekivali konvoje s protjeranim ljudima nadajući se da su i njihovi u toj koloni preko noći obespravljenih ljudi, koji su bili i goli i bosi, neko s nekim gurdumom ili u bošči umotanim onim što su na brzinu pokupili iz svojim domova u koje se neće više nikada vratiti. Neki su nažalost uzalud čekali. Kada su konvoji prestali dolaziti, shvatili su bolnu istinu. Njihovih nema i ko zna hoće li ih ikada više vidjeti. Neki nažalost nisu dočekali te roditeljske, bratske, sestrinske, rođačke zagrljaje. Njih je odnio vihor agresije, bolje reći njima su smrt donijeli dželati koji su slijepo slušali naredbe pomahnitalih komandanata zakrvavljenih očiju. Jer govorili su im, čak i pravoslavni crkveni velikodostojnici koji su ih blagosiljali kada su išli u masovna klanja nedužnih ljudi, da to rade za njihovu Srbiju. Poslije povratka i ``uspjeha'' u ubijanju golorukih nevinih ljudi, obilno su ih nagrađivali i zalivali rakijom, a ono što su oteli od svojih žrtava ostavljali su im kao ratni plijen. Htjeli su da unište sve što nije srpsko, pa su Bošnjake, Hrvate i ostale smatrali din-dušmanima koji ne treba da hodaju po ovoj zemlji, iako je ona odvajkada bila njihova.

Brojni konvoji su izlazili iz Bosanskog Novog. Neki u konvoju nažalost nikada nisu stigli u sigurnost slobodne teritorije. Neke su pobili, a neke jednostavno odvukli u logore. To su bili konvoji nade, ali nerijetko i konvoji smrti.

U ovoj knjizi dojmilo me više lijepo ispričanih priča, ali ona o Emiri Bašić rođenoj 1969. godine, šehidu, studentkinji završne godine fakulteta političkih nauka je posebna. Polagala je i ispite u toku rata i tamam kada je trebala da izađe na još jedan ispit koji bi je približio diplomi žurnaliste, ubijena je snajperskim hicem. Mezar joj je na Kovačima. Bila je sportista, a ratovala je na svim ratištima oko Sarajeva, Azićima, Žuči, Igmanu, Trebeviću... Zašto je posebna. Zato što ona na najslikovitiji način govori o našim bošnjačkim heroinama. One to jesu. Nije ih malo bilo u borbi rame uz rame s muškarcima i bile su jednako spretne i hrabre kao i njihovi saborci. One su i u najtežim trenucima uspijevale da sačuvaju dostojanstvo i ponos, koji je jedna od njihovih osobina koje im daju pravo da se zovu posebnim ženama.

Što više čitam ovu knjigu u rukopisu, prevrćem njene stranice i vraćam se pojedinim poglavljima, sve sam više uvjeren da sam u pravu kada sam već, što bi kazali, na prvu zaključio da je ona izuzetno vrijedna dokumentarna proza. Ona Novljanima predstavlja više od napisanih listova, s brojnim fotografijama i dokumentima stavljenim između dvije korice. Ona je njihova historija, ona je njihov život i vraća ih u Bosanski Novi, ma gdje se sada nalazili.

Poseban kvalitet ``Mutne rijeke - 2'' svakako je činjenica da je ona djelo više autora, da su priče autentične i ispričane od sudionika događaja. Ona je stvarna, ona je istina o ljudima. Onim koji su se pokazali da se ne mogu tako zvati i onim što su svojim djelima zaslužili da njihova imena ostanu trajno zapisana i da se nikada ne zaborave. Ova je knjiga priča o jednom narodu koji je živio u svom Bosanskom Novom i okolini, bavio se svojim poslom ne želeći nikome nauditi. Ali, to je priča o njihovoj sudbini, sudbini živih koji bi ponekada željeli da to nisu jer su izgubili svoje najmilije.

Ovu knjigu svakako bih preporučio svim Novljanima, ali i onima koji to nisu. Kada je pročitaju, shvatiće da su i njihove sudbine slične, da su imali istog neprijatelja. I u ovoj knjizi kao iznenadno svjetlo zasvijetlit će i imena nekih ljudi koji su pokazali da to jesu, iako su pripadali ``nebeskom narodu'' od kojih su se brojni pretvorili u zvijeri koje su u stalnom lovu, ali onom na ljude. Ti ne baš mnogobrojni odbili su da budu zločinci.

Ova knjiga treba i da govoreći o prošlosti upućuje na budućnost. O prošlosti se mora govoriti, ali ne smijemo biti njeni taoci.

Zaboraviti i halaliti se neće nikada. Ali i Novljani kao i svi Bošnjaci će i putem ove čitljive knjige shvatiti da život ide dalje, ali da generacije koje dolaze moraju znati da ne smiju biti naivne i svoju dobrotu dijeliti i s onima koji će im sutra biti najveći neprijatelji. To je bila greška njihovih roditelja, koju oni ne smiju ponoviti. Ali ne smiju dozvoliti da budu taoci tih strašnih događaja. Iz njih samo treba izvući pouke i nikada ih ne zaboraviti.

Knjiga ``Mutne rijeke - 2'' nije roman, ali ona ima svoje junake koji su život dali da bi Bosna bila slobodna. Ova knjiga je ispričala istinu o onome što se događalo prije i za vrijeme agresije.

Mugdim Galijašević, novinar i književnik