Otvoreno pismo upućeno Predsjedniku Republike Hrvatske, dr. Ivi Josipoviću, koje se odnosi na njegovog glavnog analitičara i specijalnog koordinatora, dr. Dejana Jovića, glede njegovog negiranja genocida u Bosni i Hercegovini.

dr. Ivo Josipović

Predsjednik Republike Hrvatske

Ured Presjednika Republike Hrvatske

Pantovčak 241

10000 Zagreb

Republika Hrvatska

12 veljača, 2014

Poštovani Predsjedniče g. Josipović,

Molim Vas, dozvolite mi da se predstavim. Zovem se Suzana Vukic. Živim u Montrealu, Kanada, gdje sam rođena i gdje sam odrasla. Po porijeklu sam Hrvatica, članica sam Upravnog Odbora “Instituta za istraživanje genocida Kanade” (IGK), te sam članica njihovog Internacionalnog Ekspertnog Tima. Uznemirena sam radi nedavnih vijesti dobijenih putem IGK-a koje ukazuju da je Vaš glavni analitičar i specijalni koordinator, dr. Dejan Jović, osoba koja negira genocid koji se desio u Bosni i Hercegovini za vrijeme rata 1992.-1995., i da on podržava ideologiju Velike Srbije.

Prije nego nastavim, molim da dopustite da Vam kažem malo više o sebi. Zaposlena sam kao edukatorica u Centru za readaptaciju, i radim sa odraslima, koji imaju intelektualne teškoće i autizam. Također pišem kolumnu za lokalni tjednik, Vaudreuil-Soulanges Gazette (ranije poznat kao Hudson/St.Lazare Gazette). Više od četiri godine sam posvećena pisanju na temu rata i genocida u BiH. Srce me boljelo kad sam vidjela početak rata u Hrvatskoj, 1991., ali mnogo gore mi je bilo posmatrati barbarstva koja su se odvijala u BiH sljedećih godina.

Nemam nikakve direktne veze s BiH u smislu porijekla. Moji roditelji dolaze iz mjesta Kali na otoku Ugljan, u blizini Zadra. Bez obzira na to, moja savjest me natjerala da posvetim veliki dio mog vrijemena i energiju BiH i njenom narodu, tj. žrtvama koji su izgubili život, ali i onima koji su preživjeli rat.

Rezultat mog istraživanja i pisanja je to što sam imala priliku naučiti mnogo o tome što se dogodilo u BiH za vrijeme rata. Također sam imala priliku upoznati i povezati se sa mnogo Bošnjaka koji su preživjeli rat, i koji su lično doživjeli ono što jedna žena koju poznajem opisuje kao “golgota.”

Poimanje značenja riječi “golgote” sam stekla kroz svoje vlastito putovanje. Naime, upoznala sam profesora Emira Ramića u Torontu, predsjednika IGK-a. preko kojeg sam se pridružila Bošnjačkoj zajednici ovog grada. Ova zajednica je tada organizirala Tihi marš posvećen genocidu u Srebrenici i održavanju komemoracije tim povodom 11.srpnja 2010.

Od tada sam imala bezbrojne mogućnosti povezati se sa osobama koje su preživjele rat u BiH. Upoznala sam ljude koji su preživjeli koncentracione logore - mjesta kao npr. Omarska, Manjača, i da, također i Dretelj. Sada poznajem osobe koje su preživjele opsadu Sarajeva, i također pojedince koji su preživjeli etničko čišćenje u svom rodnim gradovima i izgubili zauvijek svoje domove. Upoznala sam odrasle osobe koji se sjećaju svog djetinstva pod direktnim snajperskim ili artilerijskim napadima, ili gdje su bili prisiljeni pobjeći iz svojih rodnih gradova. Upoznala sam osobe, žene i muškarce, koji su preživjeli ratno silovanje (neki od njih dok su još bili djeca). Znam i ljude koji su svjedočili ubistvima članova svoje vlastite obitelji.

U srpnju, 2012 godine, otputovala sam u BiH. Na početku svog putovanja, učestvovala sam u Maršu mira, jednom napornom putu od preko tri dana pješačenja. Taj Marš komemorira, u obrnutom smislu, put koji su bošnjački muškarci pokušali preći da bi izbjegli smrt od ruku bosanskih Srba pod vodstvom generala Ratka Mladića (koji je, kao što Vam je poznato, sada u Den Haagu na suđenje za ratne zločine). Dan nakon sto je Marš mira završilo, 11-og srpnja, 2012., otišla sam u Srebrenicu, tačnije Potočare, gdje sam prisustvovala zajedničkoj sahrani 520 muškaraca, od 8372 koji su ubijeni u genocidu u Srebrenici u srpnju, 1995.

Dok sam bila u BiH, provela sam mnogo vremena radeći s gospođom Bakirom Hasečić, predsjednicom Udruženja Žene Žrtve Rata (organizacija koja pruža podršku ženama i muškarcima koji su bili silovani ili seksualno zlostavljeni u ratu, skuplja njihove iskaze, i aktivno progoni ratne zločince). Gospođa Hasečić, zajedno sa članovima svoje porodice, je žrtva ratnog silovanja (ona je ta žena, ranije spomenuta, koja opisuje ratno iskustva Bošnjaka kao “Golgote”).

Zahvaljujući gđi Hasečić, imala sam priliku upoznati Bošnjake/Bošnjakinje koji su preživjeli masovno i sistematsko ratno silovanje iz praktično svih krajeva BiH. I pored toga, ova organizacija pruža podršku žrtvama iz cijele BiH, i također progoni ratne zločince bez obzira na etničku pripadnost.

Rezultat toga je bilo da sam imala priliku susresti i upoznati različite osobe koji su preživjele ratna silovanja. Putovala sam u Višegradu, gdje sam čula priču o ženi koja je bila zatvorena u koncentracijskom logoru (bivša osnovna škola Hasana Veletovaca) i silovana svakodnevno pred njenim roditeljima. Otišla sam u Mostar, gdje sam upoznala dvije Bosanske Hrvatice koje su bile silovane u ratu (jedna od njih je imala 13 godine kad joj se to dogodilo).

Također sam imala priliku dobro upoznati jednu Bosansku Srpkinju iz Višegrada, koja je bila držana u kućnom pritvoru i silovana od strane lokalnih srpskih četničkih paravojnih jedinica. Bila je ciljana radi činjenice što je njezin suprug bio musliman.

U ožujku 2013., bila sam pozvana od strane profesora Ramića da održim predavanje u Torontu na temu BiH rata i genocida, i to za događaj Spomen tjedna genocida, čiji je domaćin bila kanadska organizacija za Obrazovanje o genocidu (Canadians for Genocide Education - CGE), na kojoj se govorilo o studiji slučaja bivše Jugoslavije.

Moje “Bosansko putovanje” se nastavlja sve do danas.

S obzirom na svoje iskustvo i spoznaje, bila sam zabrinuta kad sam došla do saznanja, preko mojih pouzdanih kolega u IGK, uključujući profesora Emira Ramića i povjesničara Marka Attila Hoare, o stavovima koje je izrazio dr. Dejan Jović, Vaš glavni analitičar i specijalni koordinator.

Dr. Jović je napisao jednan sjajan pregled knjige “akademika” dr. David Gibbs: First Do No Harm: Humanitarian Intervention and the Destruction of Yugoslavia, objavljeno 2009. U ovoj knjizi, dr. Gibbs kaže sljedeće (među ostalim spornim točkama):

On poriče da se genocid dogodio u Srebrenici u srpnju 1995. godine, od strane vojske bosanskih Srba i stavlja krivnju za ovaj događaj na bošnjačke žrtve s tog područja;

On optužuje Bosansku vladu za granatiranje vlastitih građana u Sarajevu kako bi stekli međunarodnu podršku;

On tvrdi da su zapadni mediji nepotrebno pretjerivali kada su govorili o zločinima počinjenim od strane srpskih vojske;

On tvrdi da su pretjerana izvješća o zločinima počinjenim u logorima koje su Srbi vodili;

On smatra Slobodana Miloševića prvakom protiv širenja NATO-a, i kao čovjeka koji se borio za očuvanje Jugoslavije;

On drži ekstremno anti-bosansko i anti-hrvatsko stajalište, ali podupire ideologiju Velike Srbije.

Uz potporu rada ovoga čovjeka koji negira genocid, dr. Jović je također izrazio neke uznemirujuće stavove u svojoj vlastitoj knjizi, Jugoslavija: država koja je odumrla, objavljena 2003.:

Dr. Jović opisuje četnike kao jedan jak pokret za pro-jugoslavenski otpor;

On vidi Slobodana Miloševića kao jugoslavenskog nacionalistu, lojalnom Titovoj ostavštini, i kao čovjeka koji se borio protiv anti-državne ideologije i anarhije;

On smatra agresiju Jugoslavenske narodne armije na tlu Hrvatske dobronamjernom, i tvrdi da je JNA bila uvučena u rat;

On tvrdi da se Jugoslavija raspala kao rezultat slabe, neučinkovite države, kao i domaćih i unutarnjih sila.

Prije nego što nastavljim dalje, moram pauzirati na trenutak i postaviti pitanje Vama, predsjedniče Josipović: Zašto ovaj čovjek, dr. Dejan Jović, sjedi u Vašem uredu i djeluje kao Vaša desna ruka?

U nedavnom članku koju sam pročitala u vezi dr. Jovića, predloženo je da taj čovjek nema pravi osjećaj odanosti i vjernosti prema Hrvatskoj, jer je on, u stvari, Jugoslaven u srcu. Moj stav se razlikuje: dr. Jović nije Jugoslaven, nego četnik. I kao takav, bilo bi kategorički nemoguće da taj čovjek želi išta drugo osim kompletno uništenje Hrvatske (i također i Bosne), u interesu etnički čiste Velike Srbije.

Pojedinac koji zauzima poziciju glavnog analitičara i specijalni koordinator za Predsjednika Republike Hrvatske mora biti odan, iznad svih drugih - i to prema Hrvatskoj i njenom narodu. To je ogroman sukob interesa - imati četnika koji sjedi u Vašem uredu, ili pojedinca koji je nostalgičan za danima bivše Jugoslavije (a u konačnici je ipak besmisleno pokušavati držati se za period stare Jugoslavije, jer, kao što dr. Jović ističe u naslovu svoje knjige, ta država je već davno ugrizla prašinu).

Nedavno je IGK Vama poslao pismo, ističući činjenice koje sam gore spomenula, i kako je neprimjereno to što dr. Jović sjedi u Vašem uredu. Potpisnici u pismu IGK-a obuhvaća 14 različitih organizacija i udruga, iz BiH i izvan te zemlje. Među njima je Udruženje Žene Žrtve Rata, kao i organizacije posvećene zaštiti prava osoba koje su preživjele koncentracijske logore.

U odgovoru na pitanje koja je postavila IGK zajedno sa drugim potpisnicima, dr. Jović je u medijskom divljanju oklevetao sve gore navedene organizacije i pojedince povezane s njima, na najgori mogući način, dakle zlonamjerno. U svom nedavno objavljenom tekstu u časopisu autograf.hr (na internetu), dr. Jović kvalificira te organizacije kao “...marginalne i potpuno nevažne udruge iz bošnjačke dijaspore..”. U istom članku, dr. Jović ide korak dalje i nazova ih “ekstremistima kojima nije u interesu očuvanje mira u toj zemlji, pa ni šire u regiji, nego žele neki novi ratni sukob kako bi u njemu ostvarili ono što nisu u prethodnom ratu.”

Dr. Jović sebe smatra humanitarcem i čovjekom koji radi protiv rata. Ali on ipak, sa svojim objavama, jasno i nepobitno pokazuje svoj duboki prezir prema pojedincima koji su prošli kroz neke od najsvirepijih događaja bosanskog rata i genocida. Dr. Jović zove te ljude ekstremistima, i nagovještava da oni sami snose odgovornost za štetu koja im je učinjena. On ih optužuje da radu na poticanju razdora i ratnih sukoba u BiH i izvan nje. I također, on ih jasno krivi za rat koji se dogodio u BiH između 1992. i 1995.

Predsjedniče Josipović, zamolila bi Vas da pažljivo razmislite o riječima koje nam dolaze od Vašeg vrhovnog savjetnika, i pokušate shvatiti kako je zaista prljavo i sramotno imati takvog čovjeka u Vašem uredu i na taj način vrši utjecaj na Vas!

Ljudi koje dr. Jović vrijeđa i kleveće su ljudi koji su preživjeli ne samo etničko čišćenje, nego i neke od najgorih brutalnosti tijekom rata u BiH. Tu su uključeni oni koji su preživjeli koncentracijske logore - ljude koji su bili premlaćivani, mučeni, seksualno zlostavljeni i podvrgnuti najgorem sadizmu koji se ne može ni zamisliti (na radost i veselje njihove zarobljivača). Između tih ljudi su oni koji su preživjeli masovno i sistematičko ratno silovanje - žene i muškarci, koji su bili grupno silovani i svakodnevno ponižavani od strane vojnika, kao i oni koji su bili prisiljeni gledati svoju djecu (ili druge članove obitelji) dok su bili silovani. Također, tu su i ljudi koji su preživjeli Srebrenički genocid, kao i ljudi kojima je veliki dio članova obitelji (bliže i dalje) ubijeno ili nestalo, i o kojima još uvijek ne znaju ništa.

Kako je moguće da taj dr. Jović ima toliko dubok prezir prema tim ljudima i za sve što su oni prošli? On više puta navodi činjenice da su većina pojedinaca, povezanih s organizacijama potpisnicama pisma IGK-a, iz dijaspore, te da su to ljudi koji ne žive u BiH, dakle, nebitni.

Ovaj čovjek je namjerno odabrao ignorirati činjenicu da ti ljudi žive u dijaspori radi toga sto su bili etnički očišćeni iz Bosne za vrijeme rata. Ovo je bilo moguće zahvaljujući srpskoj četničkoj vojsci i paravojnim snagama koji su radili na stvaranju Velike Srbije. Oni su bili vrlo uspješni u svojim ciljevima, zahvaljujući sredstvima koja su im bile data od strane Jugoslavenske narodne armije - koju je dosad dr. Jović toliko puta pohvalio.

Također bi bilo dobro da se dr. Jović podsjeti činjenice da je Bošnjacima koji su bili etnički očišćeni iz svojih domova i sela, dosad bilo vrlo teško, čak i nemoguće, vratiti se u svoje domove - pogotovo one koje se nalaze u entitetu Republika Srpska - iako je Dejtonski sporazum trebalo jamčiti siguran i nesmetan povratak raseljenih osoba u svoje domove.

Dr. Jovićev stav pokazuje koliko je opasno držati se uvjerenja da su tijekom rata u BiH “sve strane počinile zločine, a i sve strane pretrpjele.” Jer, dok možda postoji neka istina u ovoj izjavi, to ipak ima učinak prikrivanje surove realnosti: Srbi su odgovorni za najmanje 90% zločina počinjenih tijekom rata u BiH (prema procjenama CIA-e). Iako su pojedinci svih strana patili tijekom rata, najveće žrtve ovog sukoba su Bošnjaci, koji su se suočili stotalnim istrebljenjem kao skupina, od samog početka rata pa sve do njegovog kraja.

Oni koji pokušavaju “izjednačiti” krivnju za bosansko-hercegovački rat, nastoje skrenuti odgovornost za rat od onih koji su počinili većinu ratnih zločina, i podcjeniti štetu koja je bilo učinjena žrtvama. Dr. Jović i njemu slični bi nas htjeli uvjeriti da Bošnjačke žrtve rata - ljudi koji još uvijek nose ožiljke na svojim dušama - su zapravo krvožedni huškači i ubojice koji snose odgovornost za rat - i na kraju za raspad Jugoslavije. No, to nije ništa drugo osim jedna velika laž koja neće biti prihvaćena. Jedini njegov učinak je vrijeđanje i nastavak daljnje štete žrtvama rata i genocida u BiH.

Dr. Jović bi nas također želio uvjeriti da pokojni Slobodan Milošević, bivši predsjednik Srbije i Jugoslavije, nije ništa više osim jedan stvarno dobar čovjek s dobrim najmjerama za sve ljude iz bivše Jugoslavije, koji je želio očuvati mir i jedinstvo ove države. To je ipak jedan iznenađujući stav, s obzirom da je Time Magazine još 1992. nazvao Miloševića “Krvnik Balkana.” Svi znamo da taj čovjek snosi odgovornost za raspad Jugoslavije, u nastojanju da potakne etničku mržnju i svoju braću Srbe na stvaranje etnički čiste velike Srbije. Također znamo da je Milošević umro u zatvoru u Den Haagu, dok je bio na suđenje na temelju optužbe za ratne zločine i genocid u ratovima protiv Hrvatske, BiH i Kosova.

Nameće se pitanje: zbog čega dr. Jović, Vaš glavni analitičar i specijalni koordinator, smatra potrebno da pokušava rehabilitirati Slobodana Miloševića?

Kao žena hrvatskog podrijetla, teško mi je pisati Vama ove riječi. Iako sam rođena i odrasla u inozemstvu, uvijek sam održavala vezu sa zemljom podrijetla mojih roditelja. Od ranog djetinsva pa do sada, mnogo puta sam posjetila Hrvatsku. Cijenim mnoge dobre i lijepe stvari u Hrvatskoj : zemlju i narod njen; prekrasnu obalu i more Jadransko, i također bezbrojne otoke ; bogatu kulturnu, kulinarnsku i pomorsku tradiciju Zadarskog kraja, i naravno, maslinike i stjenovito tlo koje formiraju bazu otočkog života.

To su sve dobri i pozitivni aspekti o Hrvatskoj - one na koje bih se najradije fokusirala. Ali naravno shvaćam da se ne može previdjeti i loše.

Nikada neću zaboraviti početak 1991., prije nego što je izbio rat u Hrvatskoj, kada sam čula vijesti o dvanaest hrvatskih policajaca koji su upali u zasjedu i ubijeni na svom radnom mjestu od strane srpskih snaga, i kako su svi ti muškarci bili pronađeni bez očiju. Sjećam se tog osjećaja užasa koje je ta informacija probudila u meni, i tada shvatila sam koliko je taj slučaj bio prijeteći za Hrvatsku. Sigurna sam da nije bio ni jedan Hrvat bilo gdje u svijetu koji nije bio duboko pogođen tim barbarstvom.

Također se osvrnem na drugi događaj koji se dogodio tijekom otprilike istog razdoblja, prije 23 godine: sastanak u ožujku 1991. godine između hrvatskog predsjednika Franje Tuđmana i Slobodana Miloševića u Karađorđevu, na srpskom tlu, gdje su se sastali razgovarati o podijelu BiH između Srbije i Hrvatske.

Mi Hrvati ćemo zauvijek morati nositi teret ove sramote u našoj kolektivnoj svijesti: svi smo se probudili jednog jutra prije 23 godine i shvatili da će Hrvatska uskoro biti uvučena u agresivni rat od strane susjedne Srbije. I potpuno svjesni toga, naš Predsjednik je otišao u susret s našim agresorom u njihovu zemlju kako bi razgovarali o zajedničkim naporima tako da bi napravili još goru štetu drugoj zemlji - BiH i njenom narodu.

Kao Hrvatica, osjećam duboku sramotu radi ovog događaja. Također vjerujem da ima vrlo mali broj Hrvata u svijetu koji su sposobni prihvatiti činjenicu o ovom susretu i zlokobne posljedice koje je to imalo na Bosnu, nastavlajući se do danas. Vrlo mali broj mog naroda je spremno prihvatiti činjenicu da je Hrvatska, i da su Hrvati, ne samo imali ulogu žrtve i junaka tijekom rata u BiH, nego također i ulogu agresora.

I dok bih ja, kao i mnogo drugi, radije razmišljala samo o pozitivnoj strani mog rodnog kraja, moram priznati da ima dosta stvari u vezi Hrvatske koje me sramote, pogotovo one stvari povezane sa bosansko-hercegovačkim ratom: Dretelj, Heliodrom, Ahmići, Mostar, među ostalima. Sramim se zbog činjenice da do dana današnjeg postoju snage, u BiH i u Hrvatskoj i izvan tih zemalja, koje rade na uspostavljanju “trećeg entiteta” u BiH, za Hrvate - kao da nije ova zemlja dovoljno već pretrpila zbog toga što je podjeljena na dva entiteta.

Također se sramim zbog nacističke prošlosti Hrvatske tijekom Drugog svjetskog rata. Stidim se radi Jasenovca. Duboko sam uznemirena i zbunjena zbog činjenice što je fašistički ustaški pokret i dalje popularan u Hrvatskoj i izvan nje.

Međutim, trenutno me najviše sramoti činjenica što u Vašem uredu sjedi jedan srpskih fašistički četnik, u ulozi Vašeg glavnog analitičara i specijalnog koordinatora.

Predsjedniče Josipović, ja shvaćam da ste Vi svjesni poteškoća s kojim se Hrvatska suočava zbog toga što se njezina mladež i općenito narod toliko jako identificira s ustaškom fašističkom ideologijom. Slažem se da je to ozbiljan problem koji se mora adresirati i rješavati. No, kako se može očekivati da će se to učiniti na učinkovit način kada sam Vaš vrhovni savjetnik, dr. Dejan Jović, pokušava rehabilitirati Srpski četnički fašistički pokret? Kakav primjer dajete Vi svom vlastitom narodu time? To je nešto što će razljutiti i zbuniti Vaše stanovništvo. Hrvati će to vidjeti kao znak licemjernosti. I na kraju, to će im samo učiniti da se drže snažnije svojih uvjerenje i ideala, iz inata prema Vama i Vašemu glavnom analitičaru.

U svojim člancima, usmjerenim prema IGK i drugim organizacijama potpisnicima pisma upućenog Vama, dr. Jović kaže da kao akademik, ima pravo i slobodu da razmotri bilo koji predmet koji on odabere, i na bilo koji način koji on želi. On koristi taj argumenat da bi opravdao svoj stav o Slobodanu Miloševiću kao pristojnom, uljudnom čovjeku, i četnički pokret kao pozitivan, onaj koji nosi ujedinjujuću snagu svih dijelova bivše Jugoslavije (nasuprot općeprihvaćenom stavu da je četnički pokret ubojita, fašistička, pro-srpska organizacija).

Željela bih postaviti ovo pitanje dr. Joviću: Da li bi bilo u redu, ako bi ja, pod krinkom “akademika,” napisala djelo ili članak u kome bi pokušala rehabilitirati ustaški pokret, ili Antu Pavelića, poglavnika Hrvatskog nacističkog marionetskog režima za vrijeme Drugog svjetskog rata? Da li bi bilo Vama prihvatljivo kad bi ja pokušala umanjiti značaj žrtava Jasenovca, koncentracijskog logora koji su ustaše vodili za vrijeme Drugog svjetskog rata? Ne, sigurna sam da Vam to ne bi bilo prihvatljivo.

Isto tako, dr. Jović se ne može nadati da bi se mogao da će mu titula akademika jamčiti naučnu legitimnost kako bi opravdao svoje poricanje genocide.

Kao pripadnica Hrvatske dijaspore, sigurna sam da bi me dr. Jović brzo odbacio i otpisao kao “nevažnu“, na isti način kao što je to pokušao učiniti s pripadnicima Bošnjačke dijaspore. Možda bi bilo dobro za tog čovjeka da shvati da postoje razlozi zbog čega su moji roditelji, kao i mnogi drugi, na kraju napustili Hrvatsku tijekom godina komunističke Jugoslavije.

Moji su roditelji bili djeca tijekom Drugog svjetskog rata.. Dok sam odrastala, moja majka mi je uvijek pričala o životu u tim ratnim danima. Njihovo selo - Kali - je bilo partizansko. Prema tome, odmazde okupatora - talijanske fašističke snage, su bile teške. Kali je često bio bombardiran. Ljudi su živjeli u strahu i često su tražili utočište u drugim selama i otocima u blizini.

Dvojica mojih stričeva su se pridružili partizanima za vrijeme Drugog svjetskog rata. Jedan od njih, Berislav Vukić, se borio ne samo u Kalima i u zadarskom području, nego i na cijelom području bivše Jugoslavije, u mjestima kao na primjer Bosna, Hercegovina, Sandžak i Srijem, među ostalima.

Stric Bere, koji je sačuvao položaj jugoslavenskog vojnog oficira nakon rata, bio je pohvaljen od samoga Tita, jer je pokazao izvanrednu hrabrost u bitci na Sutjeskoj u istočnoj Bosni tijekom Drugog svjetskog rata, gdje su se partizani borili i pobjedili u jednoj vrlo ključnoj borbi protiv fašizma i nacizma. Njegova izvanredna hrabrost na Srijemskom frontu je također bila pohvaljena.

Moji roditelji, zajedno sa svojim suseljanima, su mnogo patili za vrijeme Drugog svjetskog rata, i to pogotovo zbog svoje nepokolebljive predanosti za borbu protiv fašizma i nacizma. Ali je ipak njima bilo jasno nakon rata, u razdoblju dok se zemlja obnovljala, da nije bilo mjesta za njih u Jugoslaviji, da nema bratstva, jedinstva i ljubavi. Oni su napustili zemlju, zajedno s mnogim drugim u novi svijet. Nije bilo mjesta za njih u njihovoj vlastititoj zemlji, i nisu se mogli nadati boljoj budućnosti bez siromaštva i ugnjetavanja.

Jugoslavija, jednostavno rečeno, nije nikada bila zemlja stvorena za dobro i prosperitet Hrvata - ili bilo koji drugi narod osim Srba. To je bila srpska hegemonija, i dominacija jedne grupe koja je jasno bilo uspostavljena nad svima ostalima. To je bila umjetna država, koja je na kraju bila osuđena na propast.

I dok sam sigurna da bi me dr. Jović brzo odbacio kao jednu nevažnu članicu dijaspore, na kraju on nikada neće uspjeti mog glasa zagušiti. Ne bi on mogao u tome uspjeti išta više nego što bi mogao uspjeti meni činiti da zaboravim tko sam ja i korijene svoje.

I po istoj logici, dr. Jović nikada neće moći utišati bošnjačke žrtve i one koji su preživjeli rat - bilo to pojedinci koji živu u BiH ili u nekoj zajednici u dijaspori.

Predsjedniče Josipović, tek je prošlo dva desetljeća od završetka ratova nakon raspada bivše Jugoslavije. Dok se Hrvatska još uvijek bori da bi se oporavila u potpunosti, u Bosni nije situacije baš niti toliko povoljna. Obje nacije bi trebale zajedno raditi u duhu suradnje kako bi se oslobodili okova prošlosti. Hrvatska sada ima priliku da se iskupi za neplemenite postupke tijekom svoje povijesti.

Međutim, to neće biti moguće u ozračju mržnje i nepovjerenja koja će zasigurno biti proizvod retorike poricanja genocida od strane Vašeg glavnog analitičara. Molim Vas da pažljivo razmislite o ovome. Bilo bi vrlo štetno da držite tog čovjeka u Vašemu uredu.

Željela bih vidjeti budućnost razvoja i prosperiteta za Hrvatsku i Bosnu i Hercegovinu, kao i za sve nacije bivše Jugoslavije. Ja mogu zamisliti svijet u kojem svatko od njih živi jedan kraj drugoga u harmoniji, bez straha od obnovljenog ratovanja.

Da li mi imamo hrabrosti raditi na takvoj budućnosti?

S poštovanjem,

Suzana Vukic