SERIJAL - ZAPISI PROTIV ZABORAVA GENOCIDA U BOSANSKOM NOVOM

Serial br. 2.

Autor: mr.sc. Ante Milinović, Član Internacionalnog ekspertnog tima Instituta za istraživanje genocida, Kanada

Ovo nije poziv na osvetu i mržnju, već poziv na obnovu naše bosansko-hercegovačke domovine, ali da nikad ne zaboravimo zvjerske zločine srpskog separatističkog genocida u bosansko-novskom kraju

Nakon raspada SRJ, nezavisna Bosna i Hercegovina ustrojena kao tronacionalna država pojavljuje se kao anomalija unutar međunarodnog poretka zasnovanog na globalno-kapitalističkom principu nacionalnih država, i sve do danas nisu prestale inicijative, ne samo od strane srpskog i hrvatskog nacionalizma, nego i uticajnih međunarodnih krugova koji promoviraju univerzalnost kapitalističkog poretka, da ova anomalija bude otklonjena tako što će njena teritorija biti tripartitno podijeljena između nacionalnih država Srbije i Hrvatske, što su predgale i Kutiljerova, Carl Bildtova, Ashdownova i Vens Ovenova i Stoltebergova komisija, a najviše podržavala prosrpska imperijalna britanska vojna agentura („unproforci“ u BiH. Ali, u slučaju dosljedne primjene te etno-konfesionalne koncepcije stvaranja triju nacionalnih država na tlu BiH, sporno bi ostalo pitanje nacionalnog zaokruživanja postojećeg etno-konfesionalnog identiteta muslimanske populacije, jer ni za vrijeme austro-ugarske okupacije, a ni za vrijeme prve i druge Jugoslavije, taj izvorni etno-konfesionalni identitet muslimanskog stanovništva u BiH, nije se transformirao u nacionalni, budući da nije bio konstituiran na temelju ideje stvaranja nacionalne države, nego je zadržao samo svoje primarne kulturno-religijske tradicijske karakteristike.

Kratkovidna politika ekstremnih nacionalista u B i H

Pokušaj stvaranja nacionalnog identiteta kod muslimanske populacije u inicijalnom obliku započeo tek 1990-tih, kada je njena politička elita kao svoj prikriveni programski cilj odredila stvaranje etno-konfesionalno koncipirane „muslimanske države“ na onom dijelu bosansko-hercegovačke teritorije gdje je ova populacija prema projekcijama predstavljala statističku većinu, te se u tom kontekstu opredijelila da datu skupinu preimenuje u „Bošnjake“, kako bi na koncu i nominalno legitimirala svoje pretenzije na ove ostatke Bosne i Hercegovine. No, ipak je ostalo otvoreno pitanje u kojoj mjeri je ovaj identitet zaista formiran kao nacionalni u pravom smislu te riječi, jer većina ove populacije nije ni željela da je njena politička elita iskoristi za podjelu BiH na tri separatne nacionalne državice, podjelom BiH između srpskog, hrvatskog i bošnjačkog nacionalnog projekta. Zato većina Bošnjaka nije prihvatili takvu podjelu BiH, već samo oni ekstremni islamisti koji su svoj identitet gradili pretežito na konfesiji, tražeći stvaranje zasebne minijaturne nacionalne države, povezane s međunarodnom islamskom konferencijom. Ti i slični ekstremni lideri ostalih naroda nisu bili spremni da pruže podršku logičnoj i pravednoj opciji konstituiranja jedne jedinstvene multi-etničke b-h nacije utemeljene na historijsko-teritorijalnom principu, jer bi nacionalističkim političkim strankama onemogućila dominaciju i pljačku domaćih bogatstava. One su sebe svakodnevno lažno promovirale kao nacije, iako je u cijelom svijetu nacija bila i ostala državna a ne etnička kategorija. Time su nehotično otkrivale svoju težnju da stvore svoju državu, sa svojim suverenitetom i vlastitim zakonima, što je meni u dva osobna razgovora u proljeće 1995. u podrumu zgrade predsjedništva Republike BiH pred više svjedoka izjavio i tadašnji predsjednik Alija Izetbegović, čudeći se mome inzistiranju na bošnjačko-hrvatskom savezništvu protiv srpskog agresora, otvoreno odobravajući priključenje sadašnje Republike Srpske Srbiji, te priključenje ratne Herceg-Bosne Hrvatskoj, dok bi ostatak BiH bio zaokružen u nacionalnu muslimansko-bošnjačku državu, bez obzira na to što je tako išao na ruku četnicima u trajnom priznanju genocidne separatističke Republike srpske! On je baš takav tajni sporazum bio nešto ranije sklopio u Ženevi sa Momčilom Krajišnikom, dok je optuživao Hrvatsku za separatizam u Hercegovini, iako mu je baš Hrvatska pomogla na više presudnih načina da se odupre srpskoj agresiji. Radilo se zapravo o borbi vladajućih nacionalističkih oligarhija za preuzimanje i pljačkašku privatizaciju što većeg dijela svih ekonomskih bogatstava BiH, koju su ekstremni nacionalisti sve tri etničke grupe nastojali legalizirati i ovjekovječiti formiranjem „vlastitih“ nacionalnih državnih struktura unutar zacrtanih nacionalnih teritorija, što ih je dovodilo u permanentni sukob oko teritorijalnog i institucionalnog razgraničenja i političko-socijalnu paralizu, u kojoj je cjelokupna ekonomija svedena na prisvajanje, distribuciju i rentijersku eksploataciju ugrabljenih resursa, uz potpuno zanemarivanje investicija, proizvodnje, zaposlenosti, izvoza i razvoja Republike BiH. Taj grabež je, kao i prethodno u Republici Hrvatskoj, trajno onemogućavao stvaranje i ekonomski napredak jedne nove moderne proizvodno-poduzetnički i europski orijentirane kapitalističke elite, pa je zemlja sve više zaostajala i propadala, a razbijanje njihovih nacionalističkih temelja nije imalo i još nema nikakve šanse, jer ne žele napustiti podvalu s terminom „nacije“, kojim zavaravaju neuke ljude.

Taj termin u savremenoj Republici Bosni i Hercegovini mora biti adekvatan cjelokupnom stanovništu države, kao i svuda drugdje u svijetu, a njene etničke sastavnice moraju imati svoja jasno određena i dogovorena etnička, konfesionalna ili etno-kulturalna prava, s težištem na njihovoj depolitizaciji i ravmopravnosti u cijelovitoj B i H, te promociji njihovih posebnih kulturnih i tradicijskih karakteristika, koje se skladno uklapaju u izgradnju svijesti o zajedničkim interesima tri postojeća etmička identiteta koji proizlaze iz potrebe življenja u zajedničkoj državi, čineći njezin zajednički međuetnički ekonomski, obrambeni i psihološko-politički državotvorni identitet. Sve ostalo je bila i do danas ostala destruktivna anomalija unutar međunarodnog poretka koga čine nacionalne države, što su naši preci shvatili i primijenili još prije šest-sedam stoljeća u Vrhbosni, Dubrovačkoj Republici ili Boki Kotorskoj.

Stoga tzv. „nacionalni sukobi u BiH“ ne predstavljaju historijski neizbježne sukobe etničkih populacijskih grupa, nego sukobe pohlepnih i u osnovi vlastitih triju ekstremističkih mafijaških političkih projekata koji imaju za cilj stvaranje ili zaokruživanje osvajačkih pašaluka, uz stalno nastojanje da se jedan etnički projekt realizira na štetu drugog, to jest, da se jedna nacionalna državica proširi na štetu druge, u čemu su još od 1918. godine daleko najviše prednjačili velikosrpski ekstremisti, ne samo u političkim strankama, već u svim porama bosansko-hercegovačkog društva.

Trostruka veleizdaja naše nekadašnje „srpske braće“

Kraj Drugog svjetskog rata i odluke ZAVNOBiH-a donijele su pedesetogodišnje smirenje tih tenzija u duhu „bratstva i jedinstva„ da bi krvavo proljeće 1992. godine iznenadilo sve goloruke nesrpske civilne stanovnike našeg rodnog grada Bosanskog Novog trostrukom izdajom velikosrpskih do zuba naoružanih agresora: veleizdajom tih zajedničkih tekovins bratstva i jedinstva, veleizdajničkim negiranjem Ustava cjelovite Republike Bosne i Hercegovine i kao treće fašističkim gaženjem svih njenih zakona, posebno onih iz oblasti pravosuđa i ljudskih prava, jer su ekstremni bosanski Srbi na prijedlog uljeza iz Crne Gore, zloglasnog četničkog vampira Radovana Karadžića naš zajednički bosansko-krajiški zavičaj proglasili samo svojom Republikom Srpskom, u kojoj nesrbi više nemaju nikakva prava na svoju imovinu, posao na svom radnom mjestu niti bilo kakva temeljna ljudska prava, jer je „ovo sve sada naše srpsko, i vi ovdje više nemate šta da tražite“.

Za sve nas bosansko-novske Bošnjake i Hrvate bio je to grom iz vedrog neba, iako je već bila u toku srpska agresija na Republiku Hrvatsku, sve naše zajedničko naoružanje bilo je pokradeno od Srba, i to uz našu pomoć, jer je u medijima i izjavama stranačkih lidera stalno ponavljano da to nije naš rat i da je naša Republika Bosna Hercegovina nešto sasvim drugo od ustaške Hrvatske, kao jedna složna i miroljubiva zajednička država tri bratska konstutivna naroda, bez želje za uplitanjem u sukob Beograda sa Zagrebom. Tako bi i bilo da nije bilo prokletog crnogorskog manijaka R. Karadžića, koji je od djetinjstva bio zatrovan krvoločnim „narodnim“ pjesmama i „Gorskim vijencem“ o potrebi pokolja muslimana i katolika, kao srpskih dušmana. To je krajem maja 1991. godine na fatalnoj sjednici četrdesetak članova SDS u gornjoj sali novog hotela „Una“ (kojoj sam igrom slučaja bio prisutan) otvoreno i vrlo krvoločno navijestio Karadžićev dvojac vojnih povjerenika (Zlatan Bjelica i Milutin Mladić), iako je bila najavljena sasvim druga, miroljubiva muzejska tema o obnovi starog srpskog kulturnog društva „Prosvjeta“.

Početak te trostruke veleizdaje istinito je opisao naš zemljak Ermin Safa u našoj knjizi „Mutne rijeke“, kazujući nam kako su u rano jutro početkom maja, jednog od najljepših mjeseci u našem novskom zavičaju, našim gradskim ulicama patrolirali do zuba naoružani rezervni srpski policajci i zaustavljali sve nesrbe, popisivali ih i vraćali „do daljnjeg“ u njihove kuće i stanove, od kojih su mnoge po tri puta pretresali, tražeći skriveno „arapsko oružje“, uključujući čak i tenkove! Taj mladi novski Bošnjak Ermin Safa je bio pošao ka željezničkoj stanici na posao, ali mu to nisu dopustili, već su mu rekli da ide u stan i uključi novski radio, pa će mu „sve biti jasno“. Kad je to uradio, čuo je ratnohuškačke vijesti velikosrpskih novinara sa Radija Bosanski Novi, da će srpske oslobodilačke snage TO tih dana izvršiti „akciju čišćenja ekstremista iz redova muslimanskog naroda, kako bi se ostalim poštenim građanima osigurala svijetla budućnost i sigurnost“. To je u praksi značilo nacistički lov na ljude sa popisa članova stranke SDA i doušnika Udbe, te njihovo ubijanje bez suda i obrane na kućnom pragu ili u mučilištima hotelskog podruma i Vatrogasnog doma.

Od tog jutra ništa više nije bilo isto, pa čak ni umirujući žubor naših dviju rijeka

ljepotica. Od tog dana ginuli su naši šehidi, kojima svaki pošteni Novljanin prilikom posjete zavičaju treba s mosta spustiti u valove Une ili Sane barem jednu ružu ili neki pupoljak za njihov vječni rahmet.

Srpska novogradska brigada je već 1991. iz BiH napala Hrvatsku

U dnevniku Domovinskog oslobodilačkog rata u Hrvatskoj je za sva vremena zapisana sramotna novska velikosrpska ratna agresija na civile, i to istog dana kada su srpski teroristi zajedno s JNA teškom artiljerijom napali Erdut, a bilo je to 21.7. 1991. Godine. S bosanske obale Une armijaši novske brigade TO iz sastava JNA i četnički dobrovoljci su napali iz svih oružja na goloruke civile u hrvatskim naseljima susjedne države Republike Hrvatske između Dvora i Hrvatske Kostajnice, gdje je nešto (još uvijek nepostojeće i goloruke) hrvatske vojske bilo jedino u Hrvatskoj Kostajnici a nešto hrvatske policije iz Zagreba u Kozibrodu. Srpske teritorijalne jedinice Novogradske brigade granatama su razarale Kozibrod i druga hrvatska sela u dolini Une. Napad je trajao neprekidno pet dana i pet noći, pa su svi Novljani mogli čuti njegovu tutnjavu, ali su se b-h vlasti i svi mediji ponašali kao da se ništa ne događa. Tu zavjeru šutnje prvi je probio hrabri bosansko-novski novinar Zarif Safić, koji je uspio u RV Sarajevo, a preko njega i u TV Zagreb, poslati prvu istinitu televizijsku reportažu o toj srpskoj agresiji. Srpski mediji u Beogradu su odmah demantirali vijest o srpskoj agresiji, a njihov agitator Predrag Šarac je porušene i zapaljene hrvatske kuće u dolini Une prikazao kao srpske kuće koje su uništile „hrvatske ustaše“ Titovog generala dr. Franje Tuđmana i ta je varijanta u svjetskim medijima pa čak i kod nekih udbaša u Bosanskom Novom, prihvaćena kao istinita jer je „bila službena“!

Međutim, svi ljudi koji su na televizijskim ekranima prepoznali ta zapaljena hrvatska sela bili su zgroženi tim bezočnim podvalama, a najteže je bilo onim Novljanima koji su u tim selima imali svoju rodbinu, jer je srpska medijska blokada bila potpuna i nakon prestanka borbi na dan sv. Ane 26.7. 1991. godine, kada je izveden koordinirani napad banijskih četnika „kapetana“ Dragana Vasiljkovića i srpskih teritorijalnih jedinica na hrvatska mjesta Hrvatsku Kostajnicu i Kozibrod, služeći se i topovima, a tenk JNA je u Hrvatskoj Kostajnici pregazio automobil u kojem su bila četiri hrvatska policajca. Tog dana je srpsku agresiju prekinuo dolazak jedne tenkovske kolone JNA pod komandom bošnjačkog oficira. Ona je civile u koloni dugoj nekoliko kilometara, uputila prema Petrinji i Sisku, a ranjenike prebacila u „ratnu bolnicu“ u Dvoru, gdje su civilni muški ranjenici iste noći pobijeni, pa se opet nije moglo saznati koji su rođaci preživjeli agresiju i koje njihove kuće porušene.

Tada je u napadu novigradske četničke brigade ranjeno i ubijeno mnogo hrvatskih civila te jedanaest hrvatskih policajaca i više hrvatskih gardista u Kostajnici, a više hrvatskih kuća je odmah uništeno, da bi okolni Srbi i ostale ubrzo temeljito opljačkali, pa su sve bile spaljene. Nažalost, sve do danas je ta istina o prvim srpskim ratnim genocidnim zločinama ostala nepoznata široj javnosti, jer su je prikrivali njihovi novinari, kako u Hrvatskoj tako i u Bosni i Hercegovini, a pogotovo u Srbiji. Srpski teroristi su iz tih razloga kod Hrvatske Kostajnice ubili njemačkog novinara Egona Scotlanda, dvojicu ruskih novinara i TV reportera HTV Gordana Lederera. Od sveih srpskih zločina je bio najteži istjerivanje svih Hrvata iz sela Zamlače u „živi zid“, koji je morao ići ispred srpskih terorista prema položaju hrvatske policaje u selu Struga i tom prilikom stradao u unakrsnoj vatri. Tek tada je Predsjednišvo Bosne i Hercegovine 27.7.1991. zabranilo slanje novih bosanskih regruta u JNA, vjerujući u njenu zaštitu.

Srpski ekstremisti su izvršili planski etnocid nad nesrbima

Na Haaškom tribunalu igrana je 2010. godine sramotna sudska farsa u kojoj taj sud dopušta zločincu Radovanu Karadžiću da ismijava sud i međunarodno pravo, te svjedoke njegovih zločina pokušava pretvoriti u zločince! Haaški tribunal za ex-Jugoslaviju na sličan način na temelju potpuno izmišljenih optužbi prosrpskih tužitelja već desetak godina oštro progoni pobjednika nad četničkim zločincima i okupatorima trećine suverene države RH generala Antu Gotovinu, a vrlo malo čini da prisili Srbiju kao glavnog sponzora te agresije da izruči glavnog krvnika nesrpskih državljana RH i BiH, generala Ratka Mladića. Zato je Tilman Zülch, predsjednik Društva za ugrožene narode Internacional 26.10. 2009. godine najrodlučnije zahtijevao da Zapad poništi nezakonitu podjelu Bosne i Hercegovine kao posljedicu genocida koju je izvršio Karadžić, a ozakonio Dayton, nakon što su Međunarodni krivični sud (ICJ) i Međunarodni tribunal za ratne zločine za bivšu Jugoslaviju (ICTY), oba u Den Haagu, proglasili armiju i policiju Republike Srpske odgovornom za genocid u Bosni i Hercegovini.

Pred sudom se još i sada nalazi Radovan Karadžić, jedan od trojice glavnih ratnih zločinaca s prostora bivše Jugoslavije. Daytonski sporazum (1995) je protivno međunarodnom pravu priznao „Republiku Srpsku“ koju su Karadžić, Milošević i Mladić stvorili nakon agresije na BiH i etničkog čišćenja nesrpskog stanovništva s prostora okupiranog teritorija i time onemogućili povratak većine prijašnjega nesrpskog stanovnistva, te ponovno ujedinjenje zemlje koja je u ratu opustošena i razorena. Pod najtežim uvjetima u ta se područja usudilo vratiti samo 6 % prognanika. Umjesto da je u Daytonu ujedinjena Bosna i Hercegovina kao zemlja s 500-godišnjom multikulturnom i multireligioznom tradicijom, nagrađeni su zločinci odgovorni za rat i genocid, jer u Republici Srpskoj danas rade stotine ljudi u institucijama vlasti, policiji, privatiziranim poduzećima, pravosuđu i vladi, koji su počinili ratne zločine i koji su odgovorni za masovna protjerivanja i progone nesrpskog stanovništva, za masovna silovanja, koncentracione i zatočeničke logore kao i logore u kojima su vršena silovanja.

Ti neljudi su odgovorni i za brojne masakre, medu ostalima, i za masakre počinjene u Srebrenici, Kozarcu, Prijedoru, Bosanskom Novom i druge, te za izgladnjivanje i bombardiranje šest kobajagi „zastićenih zona“ Ujedinjenih naroda. Država Bosna i Hercegovina ima svoje oduvijek poznate regije prema ekonomskim, historijskim i geografskim kriterijama, a RS je nasilna okupaciona tvorevina.

Četnički fašistički zločini u dolini Japre 23. maja 1992.

Moj život u izbjeglištvu je prolazio u gotovo danonoćnom slušanju radio i TV vijesti, pa sam i izvan stana nosio trazistorsku slušalicu u uhu, a pogotovo u besanim noćima, jer sam se stalno nadao nekoj spasonosnoj i pravednoj intervenciji NATO-a i preokretu u sudbini zavičaja, strahujući od još nepovoljnijih vijesti. Već od početka te godine su nam stizale nama jugo-idealistima još uvijek nevjerovatne vijesti o srpskim fašističkim zločinima u dolini Japre, ali najteže zločine je ta prelijepa dolina doživjela na dan 23. maja 1992. godine, kada su srpski vojnici opljačkali, spalili i porušili eksplozivom i zoljama džamije i kuće u svih sedam bošnjačkih sela u dolini Japre.

Sve što te noći nije bilo spaljeno ili porušeno sutradan je temeljito opljačkano i dokrajčeno, a novski «junaci» pljačkaši su nakrcali opljačkanim stvarima svoje stanove, pa čak i balkone. Potpuni šok je mjesec dana kasnije među nama izazvala vijest da su srpski četnici samo u zaseoku Alići masakrirali 27 muškaraca iz miroljubivih rodova Ekića i Alića, iako su im njihovi srpski susjedi prethodno bili garantirali sigurnost, pa se oni zato nisu ni pridružili prvom konvoju. Iako su od početka bili poznati su svi Novljani počinioci tog zločina, oni su do danas ostali bez kazne.

Novska bartolomejsku noć s 1. na 2. juna 1992. godine

Bošnjački kvartovi Bosanskog Novog doživjeli su svoju paklenu bartolomejsku noć s 1. na 2. juna 1992. godine, kada je u gradu srušeno ili spaljeno sve što je pripadalo muslimanskom narodu. Tada su uz puno flaša rakije i sramno «veliko srpsko narodno veselje» porušene i četiri bosansko-novske džamije, od kojih su Gradska i Vidorijska bile zakonom zaštićene kao raritetne vrijednosti kulturne baštine. Sav taj užasni holokaust su iz susjednog Dvora na Uni mirno promatrali pripadnici danskog bataljona Unprofora, koji su na taj način vršili svoj zadatak da čuvaju mir, dok je te prve junske noći bošnjački dio Bosanskog Novog nestajao u plamenu !

Te vijesti o strašnim ratnim zločinima srpskih agresora u na novskom području obično su dolazile zaobilaznim putem preko Srbije, Vojvodine i Njemačke, jer su direktne telefonske veze sa našim zavičajem bile u prekidu. Neke smo saznavali preko emisija Glasa Amerike i Slobodne Europe, u kojoj je radio i Novljanin Besim Cerić. Mi smo te vijesti bilježili i objavljivali u našim biltenima, pa smo ubrzo sa zaprepašćenjem mogli sumirati da je samo u općini Bosanski Novi počinjeno preko 3000 zlodjela, među kojima je bilo oko hiljadu ubijenih i nestalih civila, 13 porušenih vjerskih objekata i preko 1500 spaljenih bošnjačkih kuća i trgovina.

Srpski seoski teroristi su nas uvijek pljačkali, palili i rušili

Bosansku teritoriju već stoljećima svojataju razni europski i azijski moćnici, ali su za Bosnu i Hercegovinu bili i ostali daleko najopasniji susjedni velikosrpski ekstremisti, kako zbog svoje blizine našoj Bosni, tako i zbog svoje bezobzirne pohlepe i agresivne infiltriracije, koji su to u praksi po stoti put dokazali 1992/95. godine kroz svoju krvavu oružanu agresiju na Republiku Bosnu i Heregovinu. Oni ni danas ne odustaju od svojih genocidnih velikosrpskih planova da etnički “očiste” i pripoje BiH “Velikoj Srbiji”, jer su progonom i uništavanjem nesrpskog stanovništa na polovici državnog područja Bosne i Hercegovine i stvarajem srpske okupacione zone “RS” već ostvarili veliki dio tog svog zločinačkog osvajačkog plana, što ga oni drsko nazivaju “srpskim oslobodilačkim otadžbinskim ratom”! Oni su u prošlosti uvijek ubijali, palili i rušili, a nikada gradiji, ali OUN-ov ICJ sud u Haagu je 2015. godine je presudio da to nije bio genocid, nego valjda neka kao srpska šala.

Međutim, nisu se svi bosanski Srbi uhvatili u to šovinističko kolo, ali su ti časni Srbi bili u manjini i onemogućavalo im se javno djelovanje. Jedan od takvih najsvjetlijih primjera hrabrog otpora srpskoj genocidnoj agresiji na Bosnu je bio stari partizanski idealist iz bosansko-novskog kraja Dimitrije Bajalica-Baja, koji je pružio snažan otpor velikosrpskoj agresiji u Bosni i Hercegovini 1992-95. godine i u sred Beograda javno osuđivao genocidne zločine u Bosanskoj Krajini. On je prema svjedočenju uglednog srpskog političara i nekadašnjeg ambasadolra Ljube S. Babića u beogradskom časopisu “Danas” od 10.10.2004. godine već jula 1992. je na javnoj tribini u Beogradu pročitao svoj vrlo značajan tekst "Pismo ratnim drugovima". Bio je to potresan apel svim njegovim još živim saborcima iz narodno-oslobodilačke borbe da sačuvaju velike tekovine oslobodilačkog antifašističkog rata, da ne osramote svoj multietnički ugled i da se odupru ratnoj tragediji i masovnim ratnim zločinima velikosrpske agresije na Bosnu i Hercegovinu, a posebno u Bosanskoj Krajini. To je ponavlja i na brojnim sastancima sa svojim prijateljima čak u četiri beogradska “b-h” udruženja, tražeći izlaz iz te situacije za koju je nedvosmisleno optuživao velikosrpsku agresiju, dok ga nisu brojčano nadvladali pristaše mračnjačke velikosrpske Miloševićeva despotije, uz svesrdnu pomoć SANU, SPC i falsifikata kosovske mitologije, čija je šovinistička demagogija u to vrijeme imala daleko više pristalica i s euforijom proslavljala masovne zločine prilikom osvajanja Prijedora, Bosanskog Novog, Dervente, Sanskog Mosta, Srebrenice i veće polovine Bosne i Hercegovine. On je takvim stavovima ostao dosljedan do posljednjeg dana života, jer je dva dana prije smrti napisao tekst pod naslovom "Pitanje svih pitanja", kao svojevrsnu političku oporuku u sličnom duhu pomenutog "Pisma", kao nedvosmislen poziv da se nastavi borba protiv sramnog velikosrpskog nacionalističkog šovinističkog sljepila, kao neumitne pretpostavke katarze, pomirenja i otvaranja perspektive sretnijeg života budućim generacijama. Podržali su ga dugogodišnji beogradski gradonačelnik i moj prof. Bogdan Bogadanović i Sonja Biserko, a u našem zavičaju dvadesetak mladih Srba, većinom u mješovitim brakovima, koji su se pridružili prognanin Novljanima, jer nisu mogli otrpjeti taj kanibalizam svojih etničkih sunarodnika.

Zvjerski zločin nad časnim krim-inspektorom Husom Hotićem

U svom dnevniku ratnih zločina nad porodicom Hotića autor Suvad Hotić je detaljno opisao stravično mučenje novljanskih Bošnjaka, a posebno mučeničku smrt krim-inspektora Huse Hotića. On je detaljno naveo i sve sramne laži o «srpskoj zemlji Bosni i Hercegovini» kao lažnom izgovoru za otimanje bošnjačkih privatnih kuća, njihove kompletne imovine i radnih mjesta, kao i za mučenje do smrti starih roditelja prognanih Novljana. Četnički izrodi su se najmonstruoznije ponašali prema tim preostalim Bošnjacima kao prema nacističkom roblju poslije svojih teških poraza na prilazima bihaćkoj enklavi i na Suhoj Međi prema Bužimu. Opisan je i treći novljanski srpski konc-logor na Autobusnom kolodvoru 1995. godine, kada su definitivno deportirani novski Bošnjaci prema Travniku i Davoru na Savi, ali to i danas prikrivaju ne samo tadašnji četnički zlikovci nego i naša bošnjačka peta kolona, koja ih opravdava, traži njihovu aboliciju i zaborav i priznaje njihovu okupaciju pola Bosne i Hercegovine, za koju optužuje hrvatskog predsjednika dr. Franju Tuđmana. To je ropska šutnja nekih novskih kukavičkih tajkuna i lidera, zapravo ćifta i mufljuza, koji našu borbu za istinu i pravdu proglašavaju najvećim šovinizmom. Ipak, sve nas bosanske patriote ohrabruje činjenica da zbog svoje zločinačke perverzije ove četničke genocidne likvidacije tolerantnih novljanskih bošnjačkih starosjedjelaca nikako nije lako prihvatljiva ni časnom dijelu domaćeg srpskog stanovništva koje je kroz sve ratove i prevrate naviklo na kontinuitet velikosrpske politike istrjebljenja svih nesrba iz Bosne i Hercegovine i većeg dijela Hrvatske kao iz navodne srpske zemlje ili «Zapadne Srbije» a kamo li suvremenoj zapadno-europskoj civilizaciji na kraju dvadesetog stoljeća.

Međutim, za velikosrpsku genocidnu politiku je ta istina bila vrlo opasna i zbog toga strogo zabranjena i grubo progonjena, pa je srpska propaganda kao i u prethodnim ratovima i u ovom slučaju nastojala svojom gebelsovskom agitacijom u potpunosti lažno prikazati te zločine, te likvidacijom svjedoka i svojim zastrašivanjem i izolacijom preživjelih očevidaca spriječiti da svjedoci iznesu punu istinu. Zato je vrlo dragocjen i vrijedan napor gospodina Sutke Hotića, brata ubijenog policijskog ispektora Huse Hotića da u obliku dnevničkih zapisa opiše te tragične događaje, na osnovu kojih se može izvršiti historijska dokumentacija, lokacija i sudska rekonstrukcija te teme, dopunjavajući je podacima iz presuda srpskih sudova, članaka u domaćoj i američkoj štampi i članaka na internetu, te drugim raspoloživim podacima i izvorima.

Nasuprot tome su mreže četničkih agitatora na čijim se lažima radije temelji perverzna srpska policija u svojoj farsi oko istrage «nepoznatih» napadača, iako su oni dobro poznati svim stanovnicima našeg zavičaja, ali se ljudi boje svjedočiti. Tako su se posebno ponašali srpski krim-inspector Dakić i još jedan novi inspektor koji je došao iz Hrvatske iz Siska, lažno tvrdeći da Husein Hotić nije ubijen, već da je zapravo „prebjegao Tuđmanu u Hrvatsku“, kao braća Jašarevići i neki drugi predratni inspektori i oficiri Bošnjaci, iako je isti taj MUP utvrdio da je Una na mjestu zločina izbacila Husino iskasapljeno tijelo.

Zahvaljujući hrabrosti mladog Suvada Hotića danas mnogo znamo o zvjerskim srpskim zločinima i nad preostalim novskim Bošnjacima, jer je on od brojnih svjedoka zapisao izjave i napisao knjigu „Rat u Bosni“ u kojoj je opisao sadistička stradanja familije Hotić, dok drugi nisu to smjeli ili nisu znali zapisati, pa ne znaju ni danas, iako su i oni bili pismeni, ali su bili u srpskoj informativnoj izolaciji. Srpska nehumana ponižavanja, zvjerska zlostavljanja i sadistička silovanja novskih nesrba su 1993. već drugu godinu bila svakodnevna, pod izgovorom da traže skriveno oružje, a zapravo novac i zlatni nakit. Palili su im ormare i komad po komad odjeće na tijelu, ali su se i oni gušili u dimu, pa bi otišli. U tome je sudjelovala i jedna mlada četnikinja. Suvadov otac je tada imao 80, a majka 72 godine. Kao i nacistički Gestapo uveli su nesrbima policijski sat i isključili telefone i struju, tako da nisu mogli međusobno komunicirati, niti se znalo šta se sa drugim preostalim Bošnjacima događa. U kuću Suadovog brata Ismeta se početkom 1993 godine uselio srpski pljačkaš Boško Radaković zvani Boća, iz sela Vodičevo, koji je do tada živio u Glini, ali je doselio na novske Urije da iz kuće izbaci Suadove roditelje i u nju doseli svoje roditelje iz sela, pod izgovoron da je to srpska zemlja i da oni kao „Turci“ tu nemaju nikakva prava. Kuća gdje on sad stanuje nalazi se odmah pored kuće mojih roditelja. Oni su mu pružali otpor pa ih je on svakodnevno tukao, pljačkao i prijetio im da će ih pobiti, jer on treba kuću za svoje roditelje. Tad je očajni otac uz veliki napor došao kod kćeri Emine i molio je da ga odveze u policiju, još uvijek vjerujući da će ga uzeti u zaštitu bivše kolege njegovog sina krim-inspektora Huseina. Ona je za to i ranije telefonom molila više puta i tamo joj je inspektor Tadić svaki put obećao da se ispadi više neće ponavljati, ali je bilo još gore, jer je taj licemjer više uvažavao lažne „pismene izjave“ uljeza Radakovića koji je sve poricao, prijeteći Emini da će joj ubiti muža i minirati kuću

Vrhunac perverzije tih zvjerskih bandita je bila u tome što su i tokom januara 1993. godine uporno dolazili u kuće Hotića, njegovih roditelja i braće, tukli ih, maltretirali i pljačkali, pod izgovorm da traže njegovog brata Huseina, koga su upravo oni odveli još 30.06.1992. u svoje mučilište u Maziću i tijelo mu bacili u vir Čavrndiju na Uni ispod željezničke vaktarnice broj 7, gdje je svoj život mučenički završilo blizu 900 prijedorskih i novskih nesrpskih civila. U kuću njegovog brata Kemala uselili su svog rođaka Milana Janjatovića, koja im je tako postala najbliža baza za svakodnevno pljačkanje i prijetnje roditeljima, tako da oni u kući više nisu imali ni stvari, ni hrane, ni drva, pa bi i umrli da im njegova sestra nije svakog jutra nosila hranu i drva za loženje. Primjetila je da se sve što su ti srpski banditi opljačkali uskladištili kod doseljenog Milana Janjatovića, a odatle su te stvari odvozili u svoje seoske brloge.

Srpska osveta nad civilima za poraze na Suhoj Međi

Početkom 1993. godine na bliskom frontu (Suha međa) vođene se žestoke borbe i kojima je pobinulo 150 srpskih vojnika, pa su zaredale za njih tipične masovne osvete nad sasvim nevinim nesrpskim civilima, pa su tako na red došli i roditelji Suvada Hotića, koji je te ratne zločine s velikom dokumentacijom opisao u svojoj hrabroj knjizi „Rat u Bosni“. Četničke zvijeri iz Mazića su ih po cijelu noć silovali i kasapili noževima, ponavljajući to iz noći u noć. Na molbu Suvadove sestre Emine došla je i srpska policija te odigrala tobožnju „istragu“ o tom masakru, ali joj je odbila dati zapisnike za Unprofor, pa kad je Emina došla kući, nazvala je drugu sestru Mirzu udatu u Prijedoru i dogovorila prebacivanje roditelja k njoj u Prijedor, što je sutradan obavio jedan srpski policajac.

Suvadov otac je u Prijedoru još samo jednom došao k sebi, pitao je za suprugu i ubrzo nakon toga je zauvijek zatvorio svoje mučeničke oči, ali njegove zvjerske ubice već stiže ili će ubrzo stići ljudska i Božja pravda. Suvadova majka je poslije toga živjela još 2 godine i 6 mjeseci, ako se noćna mora i sjećanje na tolika strašna poniženja može nazvati životom. Umrla je u Prijedoru i bila kriomice ukopana kod svoga muža, bez dženaze i pratnje rodbine, jer to „plemenita srpska vlast“ nije dopuštala nesrbima, želeći da im se zatru i njihovi grobovi, kao dokazi nekadašnjeg većinskog muslimanskog stanovništva

Sredinom jula 1993. isti oni razbojnici koji su do smrti mučili Suvadove roditelje počeli su noću dolaziti njegojoj sestri Emini i zetu Osmanu, nastojeći od njih batinama izvući priznanje gdje su sakrili zlato, novac i vrijednosti, jer su im djeca s konvojem otišla u Njemačku, ali su četnici tvrdili su da su njihovo oboje djece viđeni na Suhoj međi u Armiji B i H, pa su tražili da im predaju njihovo oružje. U vremenu od 19.07.1993-29.08.1993. su ih redovno posjećivali i svaki put im otimali stvari i pretukli ih, a kad su Osmanu bolovi postali nepodnošljivi, pozvali su hitnu pomoć, ali je ona odbila doći, pa ga je jedan humani srpski komšija prevezao u gradsku bolnicu, koja ga je zadržala na liječenju. Međutim, u bolničku sobu mu je svake noći dolazio zli otac trojice poginulih „suhih rebara“ zvani Grk i po cijelu noć pred ostalim pacijentima 18 dana tukao „baliju da osveti sinove“. Zato ga je supruga u još težem stanju morala iz bolnice prevesti kući. Osmanov rahm. otac je nekad bio partizanski odbornik i direktor Komunalnog preduzeća, pa ih je srpska opštinska vlast tada ipak oko godinu dana ostavili na miru, jedino su im lupali na vrata, prijetili silovanjem i klanjem, ali oni nidu otvarali.

Do početka januara 1995. mnogi novski nesrbi su bili izbačeni iz svojih kuća, odvedeni i ubijeni ili su bili na prisilnom radu, žene po gradu a muški na frontu. U njihove su kuće uselili doseljeni šumski „novograđani“ i pod prijetnjom oružjem dobijali izjave o „dobrovoljnom“ prepisu tih kuća u korist srpske vlasti. Tada su na red došli Osman i Emina Bajramović, kojima je veliki komunist i bivši prijatelj Osmanovoga oca, vječiti a neškolovani sekretar opštine Rajko Tubin, doveo svog rođaka iz Rujiške, mladog četnika Borislava Vejnovića, da im Bajramovići prepišu kuću i svakodnevno su ih zlostavljali sve do juna 1995, prijeteći im da će ih silom izbaciti iz kuće. Polovinom augusta došli su sa rješenjem da im je ta kuća dodijeljena, a to rješenje je izdao u ime opštine njihov do tada jako dobae prvi komšija Knežević Milan zvani Guzi. Na protest hrabre Emine zbog te otimačine, on joj je lakonski odgovorio da bi ona morala znati da je to srpska zemlja i da sada treba gledati kud će, jer je "Sada došlo naše vrijeme", kao u filmovima o nacizmu. Da ta nagla komšijina promjena nije bila slučajna, svakodnevno su im dokazivala Guzijeva djeca, Mario i Marko, svega pet i šest godina stari, koje je Emina prije srpske agresije bezbroj puta počastila voćem ili kolačima, a oni su sada kao djeca-zvijeri kamenjem gađali isprebijanog i jedva pokretnog Osmana, koji se kretao na štakama, psovali ga kao baliju i pljuvali u njegovoj avliji, što je Guzi mirno gledao i dopuštao, govoreći komšinici Emini "Takva su sad vremena“. Takvo njihovo ponašanje jasno pokazuje je da im je takav bio kućni odgoj da šovinistički mrze sve što nije srpsko.

Taj moj nekadašnji dobri gimnazijalac Borislav Vejnović je počeo dolaziti svaki dan i uz psovke tražiti da se Hotići isele iz svoje kuće, ali kad oni to nisu htjeli, on je doveo naoružano „pojačanje“ tj. još jednog do zuba naoružanog četnika u uniformi i tražio da im daju 1000 DM kako bi te jadne starce ostavili u njihovoj kući. Oni te novce nisu imali, pa su ih ti lažni srpski junaci iz slavne „partizanske“ Rujiške tada počeli tući pištoljem, šakama i nogama, prijeteći im da će ih zaklati svojim četničkim kamama, a oni su bespomoćno plakali i gubili svijest od njihovih udaraca, pa su im na kraju dali ključeve, napustili svoju kuću, a te zvijeri su ih prebacili na autobus za Prijedor da idu kod rođaka. Tako je u stvarnosti izgledala njihova srpska razbojnička čovječnost i poznato srpsko bratstvo-jedinstvo iz Desanove „slavne partizanske Rujiške“.

Nedimov doživljaj izdaje bratstva i jedinstva

Nedo Ljubijankić je zapisao na svome fb sajtu da ga je, ionako veoma osjetljivog, duboko dirnula još jedna novljanska tragedija. – „ Omera nisam blisko poznavao, možda smo stupili u kontakt koji put. Naravno da sam ga gledao bezbroj puta kao muzičara na binama u našem gradu. Prije desetak godina pričali su mi poznanici ovdje u Bojsiju da je u muzičkoj pratnji na koncertu Halida Bešlića bio i jedan Novljanin koji se raspitivao za svoje sugrađane u dalekom gradu. I tako razmišljajući sjetih se tužne 1992 god. kada su nas naši bivši prijatelji i titovska „braća“, susjedi i dobri školski drugovi, pod njihovom isprikom da će nas zaštititi od nas samih, pokupili sa kućnih pragova i zatvorili na lijepi stadion našeg omiljenog bosansko-novskog nogometnog kluba s divnim a sada tako vrlo ciničnim imenom „Sloboda“ Tu smo danonoćno slušali pucnjavu i posmatrali dim koji se vije iz naše čaršije strepili šta se zbiva sa našim najmilijim i sami očekujući vlastitu neizvjesnu sudbinu. Polako se širio i glas da u Rudicama gdje smo nekad išli na vježbe gađanja bageri kopaju grobnicu za nas. I onda jednog dana nakon što su zlotvori samo iz njima poznatog razloga prozvali i izdvojili jednu grupu nedužnih Novljana i odveli u nepoznatom pravcu vjerojatno da zadovolje svoje mračne i bolesne prohtjeve, dovezli su desetak autobusa oko stadiona i tražili da se jave dobrovoljci koji će se boriti za njihovu tvorevinu. Na naša pitanja a šta će biti sa ostalim , odgovarali su vidjeti ćete sami. Koji je pomračeni um mogao smisliti takvu psihičku igru. Kao u filmu Sophie's choice (Sofijin izbor), ako niste gledali taj film molim vas nemojte ni gledati. Nisam bio nikad neki junačina i kolebao sam se šta da radim. Sa rukama na željeznoj ogradi oko igrališta koja je nekada imala više ukrasnu funkciju a sad se pretvorila u kavez oko koje su naoružani uljezi čuvali srce jedne ćaršije gledao sam svoju uplakanu ženicu i razmišljao šta da radim prijaviti se u dobrovoljce ili jeftino izgubiti život od svjetskog ološa.

Tad primjetih nedaleko od mene Omera kako priča kroz ogradu sa vlastitom suprugom. Ona ga je plačući glasno molila da se prijavi jer je bila sigurna da će nas pobiti. Omer, ljudina nije se kolebao kao ja , samo reče źeni idi kući radije neka me ubiju nego da se prijavim boriti za tu gamad. Tad sam i ja odlučio da ostajem pa šta bude i možda sam se jedini put osjetio ponosan na samog sebe , što nisam kao mnogi napunio nekoliko autobusa, pogotovo bivših čaršijskih geliptera od kojih nisi nekad mogao proći gradom ili ući u kafanu a da ne čuješ neka prebacivanja. Mnogi od njih su dobili besplatnu povratnu kartu do Banja Luke tu noć. Eto jedno moje sjećanje na Omera, koji iako vjerojatno neće ovo pročitati, njemu i familiji želim sabur povodom smrti Adina koji je našao mjesto u najljepšim dženetskim baštama i koliko to može pomoći svi smo pustili koju suzu za njim i podijelili barem dio vaše neizmjerne tuge za njim. Toliko da se ne zaboravi. (Lajkali su patrioti Aljo Kadić, Enisa Sani Nezirević, Asmir Apač Grudić, prof. Ante Megius i još 54 novska prognanika, a mnogi su priznali da od njegovih ukućana malo ko nije suzu pustio i poželio mu vječni rahmet, i naš nezaborav! Ne samo onaj Emira Ahmetspahića-Zihera, koji je dodao "Kad nakon svega ostvariš vječni san, i put iza tebe pokrije prašina" – baš kao u tekstu iz Omerove pjesme, onda i te riječi bole. Znam šta je gubitak u familiji, a rahm. Omer je bio moj školski, a njegova supruga je moja rodica, pa je njihov bol i moj, ali i bol sviju nas patriotskih Novljana. Kad se ovako nešto dogodi svaka riječ je slaba da iskaže naše misli...“ – Ipak, moramo dodati i dio komentara naše drage dobre duše Edine Alunović iz Bavarske: „...Nedo, Ti si čovjek velikog srca i sretna sam što se nalazim na listi Tvojih fb prijatelja! Nema predaje, drgi moji Novljani!“

Pljačka i razaranje su bila cilj srpskih zločina nad novskim nesrbima

Srpska agresija je počela već u ljeto 1991. godine napadom na bošnjačka i hrvatska naselja u Bosanskoj Posavini, gdje se na brzinu organiziralo desetak mješovitih dobrovoljačkih brigada HVO za obranu svojih domova od pljačke i paleža pobunjenih srpskih petokolonaša iz gradova Semberije, sjeverne Bosne i sa Ozrena. Ta su sela većinom bila mješovita ali većinski katolička, pa su u početku pružala dosta složan otpor tim pljačkašima koji su „tražili skiveno oružje“, sve dok radio-četnička i srpsko-crkvena histerična priopaganda nisu učinile svoje i ponovo raspalile nikada ugašeni srpski nacizam i militantni šovinizam. Za razliku od „čišćenja“ sela u unutrašnjosti, u gradu nije bilo tako lahko pokupiti cjelokupno nesrpsko stanovništvo određenog kvarta, pošto su tri naroda po pravilu živjela rame uz rame, pa su srpski ekstremisti težili da se život nesrpskog življa učini nemogućim. Otpuštani su sa posla,šikanirani su na ulici, a kuće su im više puta pljačkane i napadane a radnje noću dizane u vazduh. U nekim ulicama zavedena su stroga ograničenja slobode kretanja nesrba koja su podsjećala na rane avetinjske nacističke progona Židova, osobito oko Prijedora i samom gradu, gdje im je uredbom gradonačelnika zabranjeno da voze ili da putuju automobilom, i da telefoniraju osim sa pošte. Bilo im je zabranjeno okupljanje u grupama većim od troje ljudi, kao i da napuštaju mjesto bez dozvole vlasti, pa su neka muslimanska domaćinstva počela isticati bijele zastave na balkonima kao signal da su spremni da mirno odu i da ne prave probleme.

Kada je Bosanski Novi dobio novo srpsko ime i svoju "Kancelariju za razmjenu stanovništva", tad je počela srpska otimačina stanova i njihova masovna pljačka, pa su doseljene četnikuše sa sela odmah oblačile opljačkanu garderobu i tako izlazile na ulicu, a viškom opljačkanih stvari pretrpavale otete balkone. Za svaki protest mogao si dobiti metak ili zatvorsko mučilište u podrumu hotela „Una“ i Vatrogasnog doma. Tako je pljačka postala povod masovnog etničkog čišćenja i organizovane prisile na nesrbe da toj „kancelariji“ daju (iznuđenu) saglasnost za iseljavanje i „poklanjanje“ čitave svoje imovine „ugroženom srpskom narodu“, jer im nije dopušteno da odu, ukoliko prvo ne potpišu dokumenta kojim se odriču svih prava na svoju imovinu. To „dobrovoljno“ odricanje nesrba od svojih kuća, automobila, poslovnih prostorija, novca, opreme i zaliha robe u njihovim radnjama, ostaće teška i vječna srpska sramota, jer je dokaz njihove masovnog pljačkaško-lopovskog mentaliteta, mnogo šireg od onog kod poznatih bandita „suvih rebara“ iz sela Mazića. Nesrbi su morali platiti tu privilegiju da budu opljačkani i pušteni da izađu iz četnilkog pakla jednim od tri glavna postojeća pravca za Karlovac, Travnik ili preko Doboja za Zagreb u konvojima otetih turističkih autobusa, Unproforovim šleperima ili u teretnim vagonima za stoku.

Veliki je bio i problem smještaja prognanika u napadnutu Hrvatsku. Krajem jula 1992. je Mate Granić, zamjenik premijera Hrvatske, objavio je da njegova zemlja ne moze više primati izbjeglice, jer je ta od srbočetnika napola okupirana zemlja sa samo 4,7 miliona stanovnika, već postala dom i za skoro milion izbjeglica, i sama se pretvarala u ogromni izbjeglicki logor, ali se britanska ministrica Baronesa Coker, u Ženevi u ime dvanaest zemalja EZ-a, suprotstavila ovom predlogu i dobila podršku ostale desetorice, uz farizejsku teoriju da je što bliži smještaj njihovom kućama u interesu povratka samih izbjeglica, iako je svima bilo jasno da je glavna namjera srpske krvave agresije bila da se protjerani nesrbi više nikada ne vrate u svoj zavičaj koga su Srbi na tipično hitlerovski način proglasili samo svojim srpskim životmim prostorom, kao razlogom te agresije.

Stvaranje Velike Srbije je srpska šizofrena opsesivna bolest

Stvaranje Velike Srbije je uvijek bila i ostala do danas srpska patološki bolesna opsesija, koju je prvi programski uobličio Ilija Garašanin u svojem “Načertaniju” 1844, a zatim su uslijedila „usavršavanja“ tog genocidnog spisa i dopunjavanja od strane Nikole Stojanovića o asimilaciji Hrvata u „bratoljubnom“ tekstu “Do istrage vaše ili naše”, zatim četničkim programom Stevana Moljevića, te nacističkim tekstom “Iseljavanje Arnauta” Vase Čubrilovića, pa preko Konstantina Fotića i njegovog četničkog “Memoranduma protiv federalističkog ustroja Jugoslavije” iz 1945. godine, sve do modificiranog Memoranduma SANU iz 1989. godine. U svim tim dokumentima primarno je stvaranje “Velike Srbije”, na bilo koji način i svim zločinačkim sredstvima, Da bi se ostvario taj vjekovni srpski san ne preza se ni od koje vrste zločina, a posrbljavanje je morala biti velika čast za porobljene nesrbe.

Proces stvaranja “Velike Srbije” upotpunjen zločinima nastavlja se u Kraljevini Srba, Hrvata i Slovenaca. Usred beogradske skupštine je četnički zločinac i pljačkaš begovske imovine, Puniša Račić 1928. godine izrešetao zbog te optužbe grupu hrvatskih poslanika HSS-a dr. Stjepana Radića, dok pravednog povjesničara prof. dr. Milana Šufflaya po narudžbi srbofašističkog kralja Ace-žace na zagrebačkoj ulici ubijaju dva policijska agenta. Na taj ili sličan način je u prvih deset godina srpske Kraljevine ubijeno preko 600 Hrvata, te su izvršeni mnogobrojni progoni po barbarskom modelu da se mora uništiti sve što nije bilo za Srbiju ili što je ometalo srpske planove.

Edith Durham, britanska ratne reporterka za vrijeme Balkanskih ratova pisala je da je želja svih srpskih vojnika da “iskorijene ne samo islam nego i katoličanstvo, dokazana je kopanjem očiju i rezanjem noseva sa slika svetaca, te korištenjem Kristvog raspela kao mete za gađanjem i oskvrnućem oltara, iako se radilo o istoj religiji. Da se njihova razmišljanja ni nakon pedeset godina nisu ništa promijenila na bolje, potvrdio je još odvratniji srpski odnos prema sakralnim objektima u srpskoj agresiji 1991-1995. godine. Zašto je to sve tako, pravi odgovor mogu dati samo Srbi, kao što je uradio časni profesor Bogdan Bogdanović i Sonja Biserko, predsjednica srbijanskog Helšinskog odbora. Oni tvrde da ih je SPC nakon poraza na rijeci Marici i polju Kosovu, uvjeravala da su Latini (katolici) mnogo gora bića od sotone, pa ih zato treba klati i žive spaljivati, što su vrlo zdušno činili pet stoljeća kao koljačka vlaška vazalna osmanska vojska!

Sam Ilija Garašanin je davao naputke za razne strategije osvajanja susjednih zemalja i pokoravanje susjednih naroda, pišući da bi Hrvate i muslimane, koje smatra Srbima, trebalo “Srbiji većma priljubiti” tiskanjem vjerskih knjiga i molitvenika, te narodnih pjesama na srpskom pismu i jeziku. Usto, on u svojem programu poziva na širenje srpske dominacije na područja koja nisu nastanjivali Srbi ili su predstavljali tek neznatan dio stanovništva. Premda “Načertanije” pokazuje kako su Srbi na politički i vjerski način asimilirali nesrpske narode, ono ostavlja i mogućnost da se prema tim okupiranim nesrbima može postupati kao prema izdajicama nacije, ukoliko ne budu dragovoljno asimilirani. Taj Garašaninov oblik asimilacije i prilagodbe, dobija vrlo agresivnu i prijeteću formu u tekstu “Do istrage vaše ili naše”, zagrebačkog (!) političara Nikole Stojanovića, kad taj pobožni velikosrbin piše da - “Hrvati... nisu i ne mogu biti posebna narodnost, ali su sad na putu da postanu srpska narodnost... Čitanjem svake srpske knjige, svake narodne pesme, pevanjem svake srpske arije, prelazi i atom sveze srpske demokratske kulture u njihov organizam... Ta se borba mora voditi „do istrage naše ili vaše“. Jedna strana mora podleći”. Zar Hitler ipak nije bio dosta humaniji vođa ?

Nacistički plan stvaranja Velike Srbije iz 1990. godine

U tome je profitirala jedino Srbija koja je kao država bila jedini pripremljeni akter za napad na cjelovitost Bosne i Hercegovine, a ne napadnute žrtve Alija Izetbegović i FranjoTuđman, jer ju je Milošević još 1990. godine sustavno pripremio za nasilno vojno uklapanje u nacistički plan stvaranja Velike Srbije, koje bi se zatim legaliziralo međunarodnim sporazumom, a bošnjačke i hrvatske žrtve zavadile i do dana današnjega uspješno i lukavo ih zadržale podijeljene, neujedinjene i nesolidarne, pa čak i u stanju međusobnog sukoba. Naime, bošnjački vjerski i etnički ekstremisti već preko dvadeset godina lažno optužuju Hrvatsku za podjelu B i H, a ne Srbiju koja je Bosnu u stvarnosti podijelila! U tome su veliku ulogu odigrali stari prosrpski udbaši i novi korumpirani prosrpski lobisti iz tih naroda, koji su zaveli bošnjački narod, pa i neke bosanske Hrvate, sedamdeset godina starom „orjunaškom“ mržnjom srbijanske monarho-fašističke politike iz 1921. godine prema svemu što se nazivalo hrvatskim imenom, a osobito ravnopravnost naroda, kulturni i nacionalni identitet i td.

Tek je 1994. godine pod utjecajem SAD-a došlo do prisilnog zbližavanja i suradnje državnih struktura Bosne i Hercegovine sa Hrvatskom, ali ne i do konfederacije koja je bila dogovorena poznatim ali polovično realiziranim Washingtonskim sporazumom o konfederaciji i vojno-operativnoj suradnji Armije BiH, HV-a i HVO od 18.3.1994, jer su mnogi vojni zapovjednici još od ranije imali kontrašku ulogu. Zato se i mogao dogoditi paradoks da su se žrtve srpske agresije međusobno sukobljavale, opet u korist osvajačkih interesa velikosrbijanske genocidne strategije. Tako je i danas, a da su se tada ostvarile vojne akcije združenih armija dviju država, sigurno bi se u nekoliko mjeseci neutralizirali i poništili svi osvajački učinci srbijanske oružane agresije, uključujući divlju „Dodikovu državu“.

Srbizirana JNA otela je oružje i napala nesrbe u BiH i Hrvatskoj

Američki novinar Roy Gutmann je uz pomoć našeg zagrebačkog Zavičajnog kluba uspio ući u sansku regiju i uvjerio se u kravu srpsku oružanu agresiju na tamošnje nesrpske civile. Većinski velikosrpski lideri u JNA su tajnom operacijom RAM već 1989. oduzeli su oružje TO u RH i BiH i 1990. ga podijelili srpskim teroristima. Vojni vrh Jugoslavije pripremao se za rat u Hrvatskoj već prije 1990, pa vjerojatno i ranije: Operacija RAM je potajno dostavljala oružje JNA pobunjenim Srbima Hrvatske i Bosne. Nespretne poteze nove HDZ-ove vlade, među kojima su izjednačavanje Srba sa ostalim narodima u državi novim ustavom (prije su bili konstitutivni narod) i otpuštanje dijela Srba iz administracije i policije, Miloševićeva propaganda vješto je iskoristila u potpaljivanju straha od "nove ustaške države" i time uspostavila Republiku Srpsku Krajinu (RSK) koja se uvelike preklapala sa Hrvatskom. Milan Babić, jedan od osnivača RSK, kasnije je pred MKSJ-om priznao svoju krivicu i potvrdio da ga je Milošević prevario lažnim navodima o opasnosti. Između avgusta 1990. i aprila 1991. godine zabilježeno je 200 bombaških incidenata i napada na hrvatsku policiju, dok je JNA do sredine srpnja 1991. premjestila dodatnih 70.000 vojnika u Hrvatsku. Oko 12.000 pripadnika četničke paravojske iz Srbije borilo se zajedno sa JNA u Hrvatskoj. JNA i srpska paravojska napadali su civilno stanovništvo u područjima koja bi trebala tvoriti Veliku Srbiju: odsjekli su Zagreb od Slavonije, Banije i Dalmacije, a potom su ta područja etnički očišćena kako bi se istjeralo nesrpsko stanovništvo i osigurao tobožnji „srpski teritorij“ Zapadne Srbije.

Na nagovor EEZ, odluka o hrvatskoj nezavisnosti je zamrznuta na tri mjeseca, pa se pregovaralo o konfederaciji, ali nakon srpskog raketiranja Banskih dvora 8. listopada 1991, sabor je donio definitivnu Odluku o raskidu državnopravnih sveza s ostalim republikama i pokrajinama SFRJ. Pred kraj 1991, oko 30% hrvatskog teritorija je okupirano, uništeno je 50 mostova, 200 katoličkih crkava, 500 kulturnih spomenika, 20 škola i 250 poštanskih ureda, dok je JNA tijekom svoje agresije izgubila 618 tenkova i stotinjak borbenih aviona te imala probleme sa održavanjem vojne snage: otprilike 25.000 vojnika je dezertiralo a cijeli 32. varaždinski korpus se u oktobru 1991. predao hrvatskim snagama.

Jedna od najznačajnijih epizoda iz rata bila je bitka za Vukovar u kojoj je JNA nakon 87-dnevne opsade na kraju zauzela i gotovo razorila grad, jer je prema procjenama oko 700.000 topovskih granata ispaljeno na grad, a sve je završilo srpskim „junačkim“ ratnim zločinom na Ovčari, gdje je pobijeno 260 branitelja-pacijenata i osoblja gradske bolnice, da bi 17. oktobra započela "evakuacija" oko 4.500 građana Iloka, većinom Hrvata i Mađara, kako bi se otvorio put za zauzimanje što više istočnog dijela Hrvatske. Druga najznačajnija epizoda, koja je privukla pozornost svjetskih medija, bila je opsada Dubrovnika u kojoj je oštećen slavni pomorski grad, demilitariziran i zaštićen poveljom UNESCO-a. U jednom trenutku čak je i princ Charles pozvao na prestanak agresorskog bombardiranja grada.

Tada su izvršeni i drugi zločini nad hrvatskim stanovništvom, kao što su pokolji u Dalju, Škabrnji, Zrinskom Pounju, Širokoj Kuli, Voćinu i u Lovasu, dok su mnogi građani odvedeni u logore. Mene su tada srpski agresori mobilizirali u TO jer sam imao završenu vojnu PŠRO u Bileći i visok čin, i zadžali me neko vrijeme na terenu, a zatim glasali o mojoj likvidaciji, koju nije dopustio pok. Dragoljub Trivanović i moj bivši dobri učenik, tada već k-dant brigade, koji su me s porodicom prebacili na pogranični Turanj kod Karlovca, pa smo teškom mukom i vrlo nepovoljno zamijenili stan u Zagrebu. U drugoj etapi, od siječnja 1992. do svibnja 1995., došlo je do zastoja u sukobu i do razmještaja mirovnih snaga UN-a duž crta prijekida vatre. Za Hrvatsku je to bila etapa diplomatskih nastojanja i pregovora te strpljivog jačanja snaga uz provedbu operacija taktičke razine. Polagano jačanje HV-a omogućilo je Operaciju „Bljesak“ u kojoj je oslobođena zapadna Slavonija, što je pak kao odmazdu prouzročilo srpsko raketiranje nas u sred Zagreba.

Međutim, srpsko bahato odbijanje Daruvarskog sporazuma i Plana Z-4, kojima bi se omogućila mirna reintegracija posebne “države” tzv. “Republike srpske krajine” u međunarodno priznate granice Republike Hrvatske doveo je do Operacije „Oluja 95“, koja je završila za tri dana, a u kojoj su hrvatska okupirana područja oslobođena, a četnici pobjegli kao zečevi, čime je završen rat u Hrvatskoj, a ubrzan je i završetak rata u susjednoj BiH zbog rasula srpske vojske. Padom marionetske para-države RSK, oko 170.000 hrvatskih izbjeglica protjeranih 1991. moglo se vratiti domovima, a oko 200.000 Srba napustilo je to područje. Priroda egzodusa ostaje sporna - neki navode odluku Milana Martića o evakuaciji stanovništva, drugi deportaciju 20.000 Srba od strane HV-a, a najvjerojatnija je kombinacija ovo dvoje. Oko 6.000 Srba je ostalo i dočekalo HV i policiju. Zabilježeni su neki osvetnički zločini, pljačka i palež srpske imovine i ubojstva srpskih civila (npr. Grubori, pokolj u Varivodama) - na što su u više navrata upozoravale međunarodne institucije. Preostalo okupirano područje u hrvatskom Podunavlju reintegrirano je uz pomoć prijelazne međunarodne uprave (1996.-1998.). Prema hrvatskim izvorima, u ratu je uništeno ili oštećeno oko 10 % kuća u 590 gradova i sela (Osijek, Vinkovci, Sisak, Županja, Karlovac, Gospić...) te 1.800 spomenika kulture, ali već počevši od 1995. godine počinje masovan povratak prognanika i izbjeglica. Procjenjuje se da se do 2009. oko 125.000 Srba vratilo natrag u Hrvatsku.

Progon novskih građana u Hrvatsku 23.7.1992. gpdine

Početkom oktobra 1991. godine u Zagreb su i pored srpske prometne blokade zaobilaznim putevima stalno pristizale nove izbjeglice i sa njima su dolazile sve gore i potresnije vijesti iz našeg zavičaja. One su potvrđivale eskalaciju četničkog terora, i bile sve jedna gora od druge. To su bile nove stotine naših izbjeglica, desetine domaćih i stranih novinara i humanitaraca, pa i nekih borbenih vikend putnica srpske nacionalnosti, koje bez većeg rizika stižu direktim autobusom iz Celja, Dobove ili samog Zagreba u Bosanski Novi, sudjeluju u agresiji i vraćaju se natrag na posao. Mnoge su vijesti bile napuhane, ali su najgore bile one o općoj mobilizaciji preostalih nesrpskih građana u radne čete i bataljone za rad na samoj liniju fronta, tako da su i oni najotporniji na srpski teror željeli izbjeći iz tog pakla ali je to bilo teško izvesti.

Problem je bio u prebacivanju do Petrinje ili Novske, gdje su bili prihvatni centri UNHCR-a, ali kako se to smatralo pomaganjem srpske politike "etničkog čišćenja", bilo je još od prvog novskog konvoja takvih optužbi i na moj račun i našeg Zavičajnog kluba Novljana koji navodno pomažemo Srbe u tom genocidnom progonu. Tragično stradanje i ponižavanje preostalih nesrpskih građana pokazali su zlobnost i neopravdanost tih optužbi, jer se radilo o spasavanju ljudi a ne o turizmu. Međutim, za razliku od Novljana, susjedne krajiške općine su se vrlo sporo organizirale i većinom tražile pomoć od Novljana, žaleći nam se na svoju elitu. Zbog velike disperzije izbjeglica i planskog ratnog zločina elitocida nad bošnjačkim čelnicima, bilo je normalno da su se oni koji su preživjeli srpske pogrome sporo okupljali i organizovali u dijaspori, pa je prva godina izbjeglištva prošla u iznenađenju i zaprepašćenju bošnjačkih intelektualaca koji su slučajno bili preživjeli sistematski srpski elitocid, likvidaciju bošnjačkih lidera i inteligencije, ali je i čitava druga godina prošla u neoprostivo sporom i strašljivom dogovaranju o tome što se može učiniti u borbi za opstanak preostalih Bošnjaka te regije koje su «ugroženi i goloruki» srpski teroristi sveli svojim genocidnim terorom od većine gradskog stanovništva i brojnih seoskih naselja, na manjinu od svega nekoliko postotaka, s vrlo mračnom perspektvom.

Izgledalo je kao da se ostvaruje apokaliptična vizija budućnosti «bosanskog lonca» onog novinara koji je zaključio da «…narodi koji žive u bosanskom loncu. jedva čekaju priliku da se pokolju svakih par decenija, te da očigledno nisu sposobni da žive zajedno». Čak su i državne institucije većim dijelom prihvatile tu tezu i radile planove «humanog preseljenja», pozivajući se na tužne primjere iz starije prošlosti Pounja i Povrbasja. Međutim, tako nisu rezonirali bosansko-novski intelektualci koji su se već početkom 1992. godine okupili u svom izbjegličkom Zavičajnom klubu u Zagrebu u Ilici 64., već su podržavali inicijativu o udruživanju svih raspoloživih snga u zajednicu zavičajnih klubova Bosanske Krajine, koja je svoj prvi sabor uspješno održala 16.4. 1994. godine, o čemu svjedoči istoimena lijepo uređena štampana brošura.U njoj je dat niz izvrsno pripremljenih materijala Sabora, od kojih su najvažniji detaljni prikaz svih oblika srpske agresije na nesrpsko stanovnišvo Bosanske Krajine i program pomoći narodu i obrani Bosne i Hercegovine, te deklaracija i apel OUN i drugim institucijama međunarodne zajednice za oslobođenje tzv. «Republike srpske».

Četnici su uništavali bosanska naselja i kolone prognanika

Malo se zna o mnogim srpskim zločinima nad kolonama nesrpskih prognanika iz doline Sane koje su srpski agresori deportirali 1992. godine preko Vlašića u dolinu Lašve, jer su oni sistematski uništavali svu dokumentaciju o svojim krvavim planskim genocidnim zločinima. Zahvaljujući hrabrom «Vjesnikovom» novinaru Andriji Tunjiću, koji se probijao kroz četničke linije, kontrole i uporišta sa stranim pasošem i identitetom, spašeni su i objavljeni 1994. godine u njegovoj dokumentarnoj knjizi "Boja smrti - Bosanska ratna zbilja" potresni dnevni zapisi župnika Ivana Ravlića iz crkvenog ljetopisa njegove župe Podkraj kod Turbeta u dolini Lašve o tim stradanjima nesretnih prognanika. Citiramo neke dijelove ljetopisa: tako je dana 19.7. 1992, uoči Ilinja u 22,30 otvorena je velika (srpska) vatra po Turbetu iz raznog naoružanja, na što su naši (iz hrvatsko-bošnjačke obrane, HVO) žestoko uzvratili. Zbog tih napada svećenik Ivan Ravlić je već oko 90 dana spavao u podrumu, a sprovodi su se obavljali noću od 22 do 24 sata!! Crkva je pogođena šest puta, dvorana za vjeronauk tri puta. Svakog dana crkveni objekti sve su ruševniji. Istog dana bio je veliki egzodus muslimanskog naroda iz Kozarca i drugih sela kod Prijedora. - Dana 22.8. 1992. Je oko 2000 Muslimana i malo Hrvata prošlo kroz Podkraj kao izbjeglice, protjerani iz grada Prijedora.

Dana 23.8.1992. oko 500 izbjeglica, pretežno Hrvata iz Kotor Varoša, prođoše kroz Podkraj. Isti dan njih oko 700 u HVO u Travniku daje zavjet, da će do smrti braniti samostalnost i suverenitet BiH. Ceremonija je bila na visokoj razini. - Dana 2.9. 1992, u predvečerje iz općine Sanski Most, iz sela: Okreč, Kamengrad Donji i Gornji, Podbriježje, Došča i Šimunovca kroz Podkraj prođoše protjerani sa svojih ognjišta, oko 2500 duša, uglavnom Muslimana. Bilo je 18 autobusa i četiri šlepera, koji su ih doveli do Karaule. - Dana 5.9. 1992. izbjeglice iz Ključa u 50 autobusa po oko l00 ljudi, ukupno oko 5000, pretežito Muslimana i nešto Hrvata, iz sela: Velagići, Velečevo, Ljuboćani Gornji, Šehići, Krasulje i dr., iz više od 10 sela. Sela koja su spaljena su: Rastoka, Zablaće, Velaje, Ljubotića brdo, Plamenica i druga. Džamije u Ključu su minirane, a katoličku crkvu nisu minirali jer su oko nje srpske kuće. Izbjeglice se spremaju za Novsku.

Dana 13.9. 1992. u večernjim satima prošlo oko 160 izbjeglica iz Ključa, pretežito Muslimana. Maltretirani su od srbočetnika. Kako kažu, Hrvati će ići drugim pravcem u Hrvatsku. - Dana 29.10. 1992. već tri dana i tri noći traje neprestani četnički napad na Turbe i Podkraj. Kolone izbjeglica iz Jajca idu prema Travniku. Kolona je duga oko 30-ak km. Na kolonu izbjeglica četnici pucaju iz svih oružja. Jajce sa susjednim selima gori. Srbi su zapalili sela oko Jajca : Mile, Rika, Vrbica, Burići, Prisoje, Carevo Polje.

Tužne vijesti doniješe mi Mato, Mara i Drago Bogić, da su četnici nekoliko dana tukli topovima s Vlašića, Smeta i Komara kolone izbjeglica da bi presjekli put spasa za izbjeglice iz Jajca, ali nisu uspjeli. I danas se oko tridesetak prognanika iz Jajca uputilo prema Travniku, u kojem su već sve ulice zakrčene od zaprežnih kola, auta, traktora, žena s djecom sa zavežljajima u rukama, sa suzama u očima i tugom u srcu. Pokunjenih glava traže izbjeglice tko će im otvoriti vrata. Mnogi otvoriše, koliko su mogli, jer je više izbjeglica nego smještaja po kućama. Ostat će u kronikama zapisano da je srpska vojska na svoju vječnu sramotu, pucala po kolonama nemoćnih izbjeglica, i da mnogi iz kolona neće doći do neizvjesnog cilja, jer su svoje živote ostavili u kanalima pored puta. Možda će im se nekada kosti pokupiti i sahraniti kao nepoznatima. Ovaj egzodus iz Jajca ostat će u povijesti države BiH kao najmasovniji i najteži. Izvlačenje ranjenika iz Jajca moralo se izvoditi po noći bez svjetala, a po noći se obavljaju i sprovodi na lokacijama koje su vrlo blizu neprijateljskih položaja. Ja sam imao i ponoćni sprovod oko 23 sata posve blizu četničkih položaja.

Novinar Roy Gutmann je pisao o logorima smrti u dolini Sane

Američki novinar Roy Gutman je uz pomoć i savjete nas novskih prognanika iz Zagreba uspio s Unproforom 1992. godine obići srpske konc-logore smrti oko Prijedora i opisati ih u svojoim novinama „Newsday“ i svojoj knjizi koja je našem prijevodu kao "Svjedok genocida", objavljena u Zagrebu, 1994, dobivši Pultzerovu nagradu.

Do tada preživjeli logoraši tih logora svjedočili su mu o pokoljima u dolini Sane, te zvjerskim mučenjima i ubijanjima logoraša u konc-logorima Omarskoj, Tomašici i Keraterm, čije sve masovne grobnice ni do danas nisu otkopane, niti su forenzički identificirane sve žrtve, pa ni svi tamo pobijeni bosansko-novski Bošnjaci. Posebno su potresne fotografije i iskazi dvojice nedavno oslobođenih zatvorenika za „Newsday“, koji ukazuju na to da su srpski osvajači sjeverne Bosne otvorili tri koncentaciona logora, u kojima je ubijeno ili do smrti izgladnjelo više hiljada civila, dok će ih još nekoliko tisuća ostati zatvoreno sve dok ne umru od gladi i zlostavljanja.. Čini se da svjedočanstva dvojice preživjelih predstavljaju informaciju iz prve ruke o onom za što se međunarodne organizacije koje se bave zaštitom prava čovjeka već 1992. godine „pribojavale“ da su mogli biti sustavni pokolji velikih razmjera. Naime, srpski nacistički režim nije dozvolio ni Međunarodnom Crvenom križu pa tako ni novinaru „Newsday“-a posjetiti logore, a to srpski fašisti nisu omogućili niti bilo kojoj drugoj organizaciji, pa su i u tom pogledu nadmašili hitlerovce.

U jednom od tih koncentracionih logora, nekadašnjem rudniku željeza u Omarskoj, u sjeverozapadnoj Bosni, prema navodima bivšeg zatočenika koji je molio da ga se zove "Meho", u metalnim kavezima bez sanitarnog čvora, dovoljno hrane, mogućnosti kretanja ili pristupa vanjskom svijetu, bilo je zatvoreno više od tisuću muslimanskih i hrvatskih civila, a među njima čitava politička i kulturna elita grada Prijedora. Srpski stražari su svakih nekoliko dana ubijali zatvorenike u skupinama od 10 do 15 na nasipu obližnjeg jezera punog rudničke jalovine, gdje bi brzo potonuli u to živo blato, iz kojeg je virila samo poneka ruka žrtava.

Pierre Andre Conod, šef delegacije Međunarodnog Crvenog križa u Zagrebu, koja je bila zadužena i za sjevernu Bosnu, izjavio je. "Mislim da bi nas, kad se ne bi radilo o logorima smrti, pustili da u njih uđemo, kao u ono što su bosanski Srbi nazivali logorom za ratne zarobljenike na planini Manjači. Srbi, koji su proglasili sjevernu Bosnu svojom državom, nazivali su to protjerivanja Muslimana i Hrvata katolika kao "etničko čisćenje", a svjedočanstva preživjelih s kojima je razgovarao novinar „Newsdaya“ pokazala su da je u najboljem slučaju ta riječ prikrivala genocidne zločine likvidacije i brutalne deportacije. Takve su zločine pravili i u Brčkom, Zrinskom Pounju, Bijeljini i širom Bosanske Posavine. Srpske agresorske vlasti nisu dopuštale MCK obilazak tih logora, pod izgovorom da im ne mogu jamčiti sigurnost, pa je tako odbila i posjetu Newsdayevog novinara Roya Gutmena, ali je on našao dvojicu preživjelih svjedoka.

Omarska je bila najveći od 94 logora poznata komisiji MCK sa oko 11.000 logoraša. Nije bilo nikakvih procjena o broju ubijenih zatvorenika. Mnogi su logoraši bili zatvoreni u žici na otvorenom prostoru pod vedrim nebom, ili u rudničkim jamama, za koje je inženjer geologije Mirza Muftić iz Bosanskog Novog, koji je sudjelovao u predratnom projektiranju rudnika, pojasnio je da su se nalazile u krugu od oko kilometar od centra tog konc-logora, ali je ženevski centar UNHCR više vjerovao srpskim lažima nego izjavama preživjelih svjedoka i glupih hvalisavih stražara. Zato su četnici bili lukavi i stavili znak crvenog križa na svoje rukave i tenkove kada su ih izvukli iz kuća u Kozarcu i natrpali u autobuse, gdje je već na putu do logora odmah počelo zlostavljanje. Meho je preživio logorska ispitivanja i premlaćivanja, jer je poznavao svog srpskog istražitelja, „koji je bio učitelj u Bosanskom Novom, kao i dvojicu stražara, bradatih srpskih konobara, koji su se pravili da ga ne poznaju. Govorili su nam da za svakog Srbina koji pogine, oni „odmah ubijaju nas 300", što su i činili, tako što su ih bacali u živo blato jezerskih akumulacija rudničke jalovine. To su govorili i drugi očevici iz Omarske i Trnopolja, ali zbog straha od srpske kame nisu htjeli javno svjedočiti, jer je svima u B i H bilo jasno da sve te velikosrpske zločine dopuštaju njima vrlo slične imperijalističke velesile i njihovi vojno-obavještajni lobiji, osobito britanski, francuski i drugih zemalja sa zločinačkom kolonijalnom prošlošću, jer je Srbija za njih bila najjača nacija na Balkanu i zato najpoželjniji saveznik, bez obzira na njene zločine.

Velikosrpski nacionalizam je pravi grobar SRJ i BiH

Nakon mog ranog egzila u Zagreb zbog zlosutne eskalacije velikosrpske agresije na civilno nesrpsko stanovništvo u Hrvatskoj i Bosni i Hercegovini u ljeto 1991. godine, mnoge besane noći sam pokušavao otkriti uzroke naglog dramatičnog preokreta u dotadašnjoj gotovo idiličnoj međuetničkoj toleranciji, kako u istočnom tako i u zapadnom području Donjeg Pounja, gdje sam rođen i proveo skoro čitav radni vijek kao prosvjetni i kulturni radnik. Tamo sam detaljno upoznao sva naselja i njihove ljude, jer sam pisao i objavljivao tolerantne knjige i studije o njihovoj starijoj i novijoj zavičajnoj prošlosti.

Dosta puta sam se sretao sa nekim pritajenim pojavana velikosrpskog nacionalizma, obično vezanim za imovinske odnose, ali me one nisu mnogo zabrinjavale, jer su bile samo daleki odjeci srpske pljačkaške pohlepe i sporova iz starijih vremenskih razdoblja, koji su u socijalističkom režimu bili zabranjivani a nekad i krivično sankcionirani. Obično se radilo o nekoj staroj uzurpaciji zemljišta hrvatskih ili bošnjačkih starosjedilaca, koje bi dobile etno-nacionalistički oblik kad bi neki srpski doseljenici polagali „pravo“ na gruntovno vlasništvo zemljišta katoličkih župa ili ruševina utvrda hrvatskih plemića, koje su obično protuzakonito razarali, jer su mrzili sve hrvatsko, pa su ih koristili kao majdane građevinskog tesanog kamena. To je za realiste bio znak da u Bosni i Hercegovini i Hrvatskoj postoje pojave agresivnog srpskog etno-nacionalizma, koje bi u nepovoljnim uvjetima zbog međuetničkih sukoba mogao dovesti u pitanje ne samo mir nego i njihov opstanak, kao i u slučaju drugih post-feudalnih društava 18. i 19. stoljeća, ali ja sam tada bio idealistički optimist u svemu, pa i u tom pogledu.

Taj „mali“ problem je narastao do tragičnih razmjera u vrijeme raspada komunističkog totalitarnog sistema, jer su tada u širem historijskom i geopolitičkom kontekstu, stari lideri ostali zbunjeni, a naglo porasli grabežni nacional-kapitalistički apetiti svih nacionalističkih stranaka na njihovo „izvorno“ pravo na VLASNIŠTVO nad zemljišnim fondom BiH a time i pravo na upravu cijelom državom, u što sam se imao priliku uvjeriti kao poslanik Ekološke stranke na sjednicama BH parlamenta. Radovan Karadžić se pozivao na svoje historijske i gruntovne crnogorske falsifikate i više ranijih nezakonitih agrarnih reformi, uključujući i onu „solunašku“, kao paravan za prisvajanje najvećeg dijela ekonomskih resursa i preuzimanje kompletne državne uprave u kandže velikosrpske kapitalističke nacionalističke klase, koja je stvorila SDS partiju kao svoju paramilitarističku vojsku i ubrzo započela otvorenu agresiju na bošnjačku i hrvatsku naciju, a koje su takođe imale svoje teorije i argumente o većem pravu na posjed zemljišta i upravu zemlje, što su im u prošlosti nasilno oduzeti na protuzakonit način, što priznaju i sudske instance Europske Unije. U tom historijskom i etničkom kontekstu ideologija nacional-kapitalizma je razbuktala građanski rat i dovela do velikih žrtava, razaranja i pohara, koje su velikosrpski agresori prikazivali kao svoj legitimni ratni cilj, uključujući pljačku, palež, genocid i masovno deportacijsko etničko čišćenje nesrba, pridobijajući za te ratne zločine i neke masonske i obavještajne lobije na Zapadu, koji su četiri godine dopuštali srpske ratne zločine u Bosni, uključujući smrtonosnu opsadu Sarajeva.

Temelj tih krvavih falsifikata počivao je na lažnoj teoriji o nepostojanju BH nacije, već samo triju zasebnih naroda, iako se radilo o tri etničke grupe a ne cijele nacije. Onda su vojvode SDS tu svoju konstitutivnu etničku skupinu proglasili za posebno suverenu „naciju“ i jedini priznati izvor svoga pravnog i političkog suvereniteta. Njihovi dotadašnji socijalistički lideri nisu ni pokušavali uvjeriti konstitutivne narode da je bosanska nacija ukupan zbir svih građana bosansko-hercegovačke države, uključujući i ostale manje etničke skupine, pod uvjetom da daju prioritet svom BH državljanstvu, a ne svome etničkom porijeklu ili vjerskoj pripadnosti. Tu posve lažnu koncepciju nacije nametnuli su u SDS-u pohlepni srpski neokapitalistički mafijaši, koji su u agresiji i građanskom ratu vidjeli svoju veliku priliku za pljačku prirodnih bogatstava i prisvajanje tuđe imovine pobijenih ili deportiranih građana. Zbog toga je ta nova velikosrpska kapitalistička klasa stavila prioritet na ekstremni nacionalizam, a ubrzo su je slijedili i hrvatski i bošnjački neokapitalisti, koji su u većini bili prebjezi iz dotadašnje vladajuće režimske partije, zbog čega su često bili još ekstremniji, da bi prikrili to svoje konvertitstvo.

Međutim, velikosrpski nacional-kapitalistički ekstremisti su kao ostrvljena srpska secesionistička iredenta, i do tada daleko najviše prednjačili u preuzimanju vojne kontrole nad državnim aparatom, vojskom, podjelom na regije i nad državnim ekonomskim resursima, proglašavajući na taj način djelom svoju veleizdajničku secesionističku „nacionalnu državu“, tzv. Republiku srpsku, da bi ubrzo hrvatski nacionalisti uveli svoju Herceg-Bosnu, a Bošnjacima je ostao centralni dio Federacije BiH. Njihovi secesionistički postupci su bili negiranje Ustava Republike Bosne i Hercegovine, odbacivanje bosanskog državljanstva s javno proglašenom namjerom pripajanja „matičnoj zemlji Srbiji“, pa time i odstup iz državljanstva BiH ili njihovo iseljavanje. Velesile su tolerirale tu srpsku veleizdaju, iako je bila suprotna međunarodnom pravu, i ni u kom slučaju nije bila „srpska nacionalna revolucija“ kako su je oni prozvali, već je to neokapitalistička veleizdajnička uzurpacija vlasti i pljačka imovine bez ikakvog pravnog temelja. Bilo je to zločinačko militantno divljanje ideologije velikosrpskog nacionalizma, koji se zbog bivših kasnofeudalnih imperija pojavio relativno kasno u poređenju sa zemljama svog porijekla, Engleskom 17. stoljeća i Francuskom 18. Stoljeća i preduge izloženosti religijskom ekstremizmu pomenutih imperija, pa su nacionalni identiteti bili nefleksibilno izgrađeni kao nepomirljivi i netolerantni oblici nacionalizma.

Strani osvajači su onemogućavali jedinstvo bosanske nacije

Ideologija velikosrpskog osvajačkog nacionalizma započela je već nakon Kosova 1389. godine i jačala kroz petsto godina vojne kolaboracije s osmanlijskim osvajanjima, a eskalirala je u drugoj polovini 19. stoljeća pod uticajem Garašaninovog projekta u Kneževini Srbiji na temelju lažne mitologije SPC i anglo-francuskih interesa da preotmu Balkan od germanskog uticaja. Taj velikosrpski etno-konfesionalni koncept nacionalne identifikacije se osramotio već 1862. godine genocidnog etničkog čišćenja Srbije od Bošnjaku i nizu kasnijih genocida, ali je uspio u svom nastojanju da za genocid projekta mobilizira i homogenizira sve pripadnike srpske pravoslavne konfesije na Balkanu, po fašističkom principu „jedne nacije i jednog vožda u jednoj državi“, težeći okupaciji ne samo cijele BiH, već i Hrvatske i Crne Gore.

Prvo upravni mandat a kasnija aneksija Austro-Ugarske monarhije olakšala je jačanje srpskog i hrvatskog nacionalizma među urbanim pravoslavnim i katoličkim stanovništvom u BiH. Taj etno-konfesionalni koncept nacionalne identifikacije koji su nametali srpski i hrvatski nacionalisti, je još tada čak i u međusobnoj konfrontaciji podmuklo osporavao identificiranje većine stanovništva BiH s konceptom bosansko-hercegovačke nacije, Bosancima, a pogotovo u jugo-komunizmu, koji uopće nije priznavao postojanje ni bosanske ni bošnjačke nacije, dajući prednost „jugoslavenskoj radničkoj klasi“, što je još više jačalo otpor Bošnjaka. Zato je 1989. godine, nakon raspada SFRJ na nacionalne države, uz oružane sukobe došlo do teritorijalnog zaokruživanja srpskog, a zatim hrvatskog i bošnjačkog dijela države prema statističkoj većini, uz jačanje njihovih etno-konfesionalnih nacionalizama. To je bio trijumf neokapitalističkog nacionalizma, koji jeb po definiciji bio isklučiv, militantan i imperijalno orijentiran. Uzalud smo se mi bosanski orijentirani poslanici u prvom višepartijskom parlamentu BiH pokušavali izboriti za bosanski nacionalni karakter države, bez uskraćivanja etničkih prava, jer su nas vrlo lako preglasavale nacionalističke stranke svojom većinom… One to čine još i danas, pa je jedini izlaz u njihovoj trajnoj lustraciji iz političkog života, kako bi se omogućilo novim međuetničkim stručnim timovima da izvedu zemlju iz ćorsokaka. Dok su hrvatski nacionalistički ekstremisti još od Daytona marginalizirani, velikosrpski separatisti ih zbog ravnoteže pokušavaju aktivirati, a bošnjački ekstremisti se velikim dijelom otvoreno priklanjaju suradnji i zaštiti velikosrpske strane.

Srpska veleizdaja je počela otimanjem vojne opreme i oružja

Nakon raspada SRJ, nezavisna Bosna i Hercegovina ustrojena kao tronacionalna država pojavljuje se kao anomalija unutar međunarodnog poretka zasnovanog na globalno-kapitalističkom principu nacionalnih država, i sve do danas nisu prestale inicijative – ne samo od strane srpskog i hrvatskog nacionalizma, nego i uticajnih međunarodnih krugova koji promoviraju univerzalnost kapitalističkog poretka – da ova anomalija bude otklonjena tako što će njena teritorija biti tripratitno podijeljena između nacionalnih projekata iz Srbije i Hrvatske, što su predgale i Kutiljerova, i Vens Ovenova i Stoltebergova komisija, a podržavala britanska vojna agentura („unproforci“ u BiH.

Naravno, u slučaju dosljedne aplikacije etno-konfesionalne koncepcije stvaranja nacionalnih država na tlu BiH, sporno bi ostalo pitanje nacionalnog zaokruživanja postojećeg etno-konfesionalnog identiteta muslimanske populacije. Ni za vrijeme austro-ugarske okupacije ni za vrijeme prve i druge Jugoslavije, izvorni etno-konfesionalni identitet muslimanskog stanovništva u BiH, striktno govoreći, nije se transformirao u nacionalni, budući da nije bio konstituiran na temelju ideje stvaranja nacionalne države, nego je zadržao samo svoje primarne kulturno-religijske tradicijske distinktivne karakteristike.

Može se reći da je pokušaj konstituiranja nacionalnog identiteta kod muslimanske populacije u inicijalnom obliku započeo tek 1990-tih, kada je njena politička elita kao svoj prikriveni programski cilj odredila stvaranje etno-konfesionalno koncipirane „muslimanske države“ na onom dijelu bosanskohercegovačke teritorije gdje je ova populacija prema projekcijama predstavljala statističku većinu, te se u tom kontekstu opredijelila da datu skupinu preimenuje u „Bošnjake“, kako bi na koncu i nominalno legitimirala svoje pretenzije na ove ostatke Bosne i Hercegovine. No, postavlja se ipak pitanje u kojoj mjeri je ovaj identitet zaista formiran kao nacionalni u pravom smislu te riječi, jer većina ove populacije nije postala svjesna da je njena politička elita ovu promjenu uvela u okviru projekta stvaranja separatne nacionalne države, koja bi mogla nastati jedino putem podjele BiH između srpskog, hrvatskog i bošnjačkog nacionalnog projekta. Zato ova skupina u većini nije prihvatila takvu podjelu BiH, iako je svoj identitet gradila na konceptu ekskluzivne etno-konfesionalne nacije, u okviru projekta stvaranja zasebne minijaturne nacionalne države, povezane s islamskom konferencijom. Ti isti krugovi, uglavnom bisu bili spremni da pruže podršku logičnoj i pravednoj opciji konstituiranja jedne jedinstvene multi-konfesionalne b-h nacije zasnovane na građanskom tj. historijsko-teritorijalnom principu, jer bi zapriječila pljačku domaćih političkih nacionalističkih stranaka.

Nacionalisti su svakodnevno lažno promovirali svoje „nacije“ u BiH, iako je u cijelom svijetu nacija bila i ostala državna a ne etnička kategorija. Time su nehotično otkrivale svoju težnju da stvore svoju državu, sa svojim suverenitetom i vlastitim zakonima, što mi je u dva osobna razgovora u proljeće 1995. U zgradi predsjedništva R BiH pred više svjedoka priznao i tadašnji predsjednik Alija Izetbegović, čudeći se mome inzistiranju na bošnjačko-hrvatskom savezništvu protiv srpskog agresora, otvoreno odobravajući priključenje sadašnje Republike srpske Srbiji, te priključenje ratne Herceg-Bosne Hrvatskoj, dok bi ostatak BiH bio zaokružen u nacionalnu muslimansko-bošnjačku državu, bez obzira na to da je tako išao na ruku Herceg-Bosni i srbo-četnicima u priznavanju secesije genocidne “Republike srpske”! On je takav tajni sporazum nešto ranije već bio sklopio u Ženevi sa Momčilom Krajišnikom, baš kada je optuživao Hrvatsku za separatizam u Hercegovini iako mu je Hrvatska na više kapitalnih načina pomogla da se odupre srpskoj agresiji.

Radilo se zapravo o borbi vladajućih nacionalističkih oligarhija za preuzimanje i pljačkašku privatizaciju što većeg dijela ekonomskih bogatstava BiH, koju su nastojali legalizirati i ovjekovječiti formirajući „vlastite“ nacionalne državne strukture unutar zacrtanih nacionalnih teritorija, što ih je dovodilo u permanentni sukob oko teritorijalnog i institucionalnog razgraničenja i političko-socijalnu paralizu, u kojoj je cjelokupna ekonomija svedena na eksproprijaciju, distribuciju i rentijersku eksploataciju ugrabljenih resursa, uz potpuno zanemarivanje investicija, proizvodnje, izvoza i razvoja Republike BiH. Taj grabež je trajno onemogućavao ekonomski napredak jedne nove proizvodno- poduzetnički i europski orijentirane kapitalističke elite, pa je zemlja sve više zaostajala i propadala, a razbijanje njihovih nacionalističkih temelja nije imalo i još nema nikakve šanse, jer ne žele napustiti podvalu s terminom „nacije“, kojim zavaravaju neuke ljude.

Zvjerski zločini Srba nad Bošnjacima u selu Miska Glava

Zvjerske srpske zločine počinjene 22.7.1992. godine u selu Miska Glava kod Jošave iznad doline Japre, otkrio je tek 21.02.2013. na suđenje Ratku Mladiću u Haagu preživjeli svjedok Nermin Karagić. On je jedini preživio zvjerski masakr 117 Bošnjaka iz sela Bišćani koji su noću pokušali kroz šume pobjeći prema Bihaću, ali su ih na tom putu zarobili četnici iz sela Miska Glava i zatvorili u Dom kulture u tom selu, gdje su ih zlostavljali i 17 zvjerski pobili, od kojih je sedmoricu ljudožderski iskasapio Simo Karlica, za osvetu zbog smrti sina-četnika iz tog sela koji je poginuo u prometnoj nesreći u Prijedoru. Na sprovodu se po starom srpskom običaju njegov otac toliko napio kao i ostala rodbina, da su postavili stupove „vješala“ za klanje svinja, a onda su sedmoricu mladića zaredom gole razapinjali na ta vješala i žive ih kastrirali i sakatili, da bi ih Simo sjekirom rasijecao kao svinje na polutke, sve dok ostalim seljanima i četnicima nije pozlilo, pa su preostale autobusima sproveli u konc-logor na nogometnom stadionu u Ljubiji. Tu su ih nastavili kasapiti i ubijati, a pobijene su autobusima prevezli na jalovište Redak i tu poubijali, da bi ostak preživjelih zatvorili u konc-logor u Trnopolju.Tamo je i svjedok Karagić dobio udarac kundakom puške u glavu i pao u nesvjest među ostale mrtvace, ali se tokom noći osvijestio i po mraku izvukao iz sela te kroz šumu uspio doći do Bosanske Otoke, s trajnim ožiljcima i psihičkim posljedicima.

Srpska veleizdaja u tumačenju pojma nacije u BiH

Termin nacija u savremenoj Republici Bosni i Hercegovini mora biti adekvatan cjelokupnom troetničkom stanovništu države, kao i drugdje u svijetu, a njene etničke sastavnice moraju imati svoja jasno određena i dogovorena etnička, konfesionalna ili etno-kulturalna prava, s težištem ka njihovoj depolitizaciji i deteritorijalizaciji, te promociji njihovih posebnih kulturnih i tradicijskih karakteristika, koje se skladno uklapaju u izgradnju svijesti o zajedničkim interesima tri postojeća identiteta koji proizlaze iz potrebe življenja u zajedničkoj državi, čineći njezin zajednički međuetnički ekonomski, obrambeni i psihološko-politički državotvorni identitet. Sve ostalo je destruktivna anomalija unutar međunarodnog poretka koga čine nacionalne države, što su naši preci shvatili i primijenili još prije šest-sedam stoljeća u Vrhbosni, Dubrovačkoj Republici ili Boki Kotorskoj.

Velika je podvala da tzv. „nacionalni sukobi u BiH“ predstavljaju neiskorjenjive historijske sukobe etničkih populacijskih grupa, nego su to sukobi pohlepnih u osnovi fašističkih političkih projekata koji imaju za cilj stvaranje ili zaokruživanje osvajačkih tvorevina, uz stalno nastojanje da se jedan etnički projekt realizira na štetu drugog, to jest, da se jedna nacionalna država zaokruži na štetu druge, u čemu još od 1918. godine daleko najviše prednjače velikosrpski nacional-fašisti.

Jedini pravi izlaz iz tog ćorsokaka u Bosni i Hercegovini je u etničkoj katarzi svih naroda, pobjedi razuma i trezvenoj odluci o međusobnoj toleranciji nacionalnih aspiracija sukladno zajedničkim ekonomskim, političkim, kulturnim, vjerskim i odbrambenim interesima, koji se dopunjavaju na mješovitim etničkim prostorima kao mostovi njihove međunarodne suradnje, umjesto da budu stalna žarišta novih ratnih sukoba, kao što je sada slučaj upravo u Bosni i Hercegovini. Uvjet je zaobilaženje, odstup ili lustracija svih ekstremnih nacionalnih lidera kao dokazanih slijepih vođa. Takav koncept rješavanja sličnih sukoba se dokazao u starijoj i novijoj prošlosti u germanskim zemljama, Južnoj i Sjevernoj Americi, ali na Balkanu, u prednjoj Aziji i gotovo čitavoj Africi tog razuma još uvijek nema, jer tamo razne konfesionalne zajednice po cijenu genocida žele zauzeti tuđi ili zajednički teritorij za stvaranje ili proširenje svojih nacionalnih država, kako to čine SPC, Boko Haram, Kalifat i drugi, sramoteći svojom pohlepom i kanibalizmom sebe i svoje narode. Te lažne „velike“ nacije be mogu ostvariti svoje nacional-fašističke projekte ni uz primjenu najbrutalnije sile, jer proces tzv. etničkog čišćenja izaziva sve veće sukobe, siromaštvo i zaostajanje takvih „velikih nacija“, o čemu zorno svjedoče dvije decenije ubrzanog propadanja Bosne i Hercegovine, pa su doista glupavi i jadni izgovori njihovih lidera da su njihov uzrok „nepomirljivi historijski antagonizmi“, jer se i takvi antagonizmi mogu na razuman način riješiti miroljubiim sredstvimana kao u primjerima Skandinavije, Rusije, Njemačke i Čehoslovačke. Postojanje OUN, Europske Unije i NATO-a bi morali olakšati i ubrzati takvo rješenje u Bosni i Hercegovini, jer je nedopustivo da nedužni civili budu žrtve suludog ekstremizma vjersko-vojnih lidera. To je najprimitivniji oblik kanibalskog koncepta jednonacionalnih (jednoetničkih) država

Bošnjačko izjednačavanje srpskih agresora i hrvatskih saveznika

Pored divnih primjera složnog bošnjačko-hrvatskog borbenog otpora u Bosanskoj Posavini, obrani Dubrovnika i Sarajevu, čemu su veliki doprinos dali i novljanski Bošnjaci, osobito u zajedničkim posavskim brigadama HVO, u ratu su neki bošnjački lideri pa i novski kukavni ekstremisti izbjegavali otpor srpskom agresoru i vrlo olako izjednačavali srpske agresora i hrvatske žrtve te agresije, pa čak i saveznike, zbog čega neki Novljani i danas moraju kriti taj svoj hrabri patriotizam. Oni su zaboravili da je hrvatsko pozitivno referendumsko glasanje 1.3.1992. omogućilo opstanak Republike Bosne i Hercegovine, a otpor HVO zaustavio četničku okupaciju cijele Bosne, onda kada je predsjednik Izetegovič govorio da „ne zna ko napada Bosnu“ i da je on za dogovor o zajednici Bosne i Srbije, naglašavjući svoje srpsko porijeklo.

Prava istina je bila posve suprotna, jer su Republika Hrvatska, junačka borba HVO i lukava Tuđmanova politika triput spasili BiH od raspada te osigurali opstanak Hrvata i Bošnjaka od srpske najezde, prvi put pozivom na masovni izlazak na referendum o neovisnosti BiH 1. marta 1992, drugi put vojničkom hrabrošću, kada se BiH nije bila u stanju sama oduprijeti velikosrpskoj agresiji, i treći put u VRA „Oluji 95“ kad su hrvatske snage HVO-a i HV-a, te Armije BiH, zajednički spriječile srpsku pobjedu i stvorile uvjete za potpisivanje Daytonskog sporazuma, koji nije savršen, ali je spriječio četnički pokolja u bihaćkoj enklavi i okupaciju 85 % teritorija BiH. Umjesto zahvalnosti HV-u i HVO-u za zasluge u očuvanju BiH, ti su prosrpski pojedinci, vjerovatno sve stari saradnici srpske Udbe, na sve načine ocrnjivali dr. Tuđmana, sveHrvate i njihove vojne snage u HV i HVO-u za suradnju s četnicima protiv BiH i „zabijanje ustaškog noža u leđa partizanskoj Bosni“ čak i u dane užasnog srpskog zločina nad istoga dana kada je pao hrvatski grad Vukovar ususret agresiji na BiH. To je drska zamjena teza, jer je Armija BiH bila ta koja je od Hrvata sve do danas očistila one krajeve gdje je bila brojnija od HVO, uključujući i heroje Golubića i hrvatskog generala Vlade Šantića. Danas se lažnim optužnicama cijeli HVO želi u Hagu proglasiti zločinačkom organizacijom, što je to vrlo opasno za opstanak BiH jer se radilo o odbrani 30 hrvatskih općina u Bosni i Hercegovini. Uostalom, ta je hrabra Drvatska zajednica HB ugašena već 1994. godine Washingtonskim sporazumom o uspostavi Federacije BiH između Hrvata i Bošnjaka, da bi se i danas od istih šovinista bestidno davala prednost opstanku RS.

RS je rasistički plod primitivnog balkanskog šovinizma

Poznato je da nacionalne države savremenog globalnog kapitalističkog sistema predstavljaju multietničke zajednice ujedinjene istim kompromisnim ciljevima i interesima u jednu naciju te države, ali je to u BiH još uvijek bila nepoznanica, jer je etničkim nacionalističkim liderima cilj etnička manjinska secesija ili iredenta. Njima u prilog ide međusobna borba dviju grupacija velikih sila, germanske i anglosaksonske, za svoju prevlast na Balkanu. Zato taj militantni srpski secesionizam i muslimanski i hrvatski etnički hegemonizam, zasnovani na tri primarna etno-konfesionalna identiteta, mogu nesmetano i dalje razarati Bosnu i Hercegovinu…“Vjetar u leđa“ daje im poklik naših primitivnih plemenskih lidera da je padom Berlinskog zida i raspadom nekadašnjeg komunističkog bloka, u ovom dijelu svijeta došlo vrijeme stvaranja i jačanja modela njihovih plemensko-nacionalnih država.

Međutim, treba reći da ne malu zabunu kod priučenih lidera stvara i potreba da i u vladajućem modelu kapitalizma mora biti prisusutan neki oblik nacionalizma, ali ne od parcijalnih etničkih grabežljivaca, koji razaraju svaku privrednu saradnju i teže disoluciji na tri etno-konfesionalno zasnovane nacionalne države (nation-to-state model), već konstruktivni model nacionalnog identiteta zajedničke kapitalističke elite, čiji je cilj razvoj a ne secesionistička država kao što je RS. U tome je golema razlika između buržoaskih i neo-kapitalističkih nacionalnih država, iako je nedvojbeno da projekt izgradnje jednog zajedničkog nacionalnog identiteta u okviru jedne b-h zajedničke države traži dovoljan politički potencijal da supstituira tri već prisutna vjersko-etnička nacionalna projekta, iako je danas predominantna potreba opće europske stabilnosti. Zato je posve sigurno da je definitivno odzvonilo fašističkoj paradržavi RS i svim sličnim tvorevinama u BiH i na Balkanu.

Četnički zločini u bosansko-novskom kraju 1991-95.

Na portalu BISANI.NET je 11. decembra 2015 objavljen članak i VIDEO: “Zločini u Bosanskom Novom koje su prikrivale vlasti Republike Srpske”

“...Prošlo je mnogo godina kako su se Novljani rasuli iz svog grada u 135 zemalja širom svijeta, od tada želja za povratkom je sve jača, rodni kraj privlaći, ali i odbija jer nikada nisu stvoreni normalni i sigurni uslovi koji bi pomogli održivi projekat. Glavno pitanje svim institucijama u BiH je bilo, a i relevantnim organizacijama kada će se prekinuti šutnja o zločinima u Bosanskom Novom i krenuti za zločincima koji su unesrećili Bošnjake i Hrvate ovoga grada.

Ovaj grad na Uni i Sani umirao je više puta. 24. maja 1992. bez ikakva povoda protjerani su svi Bošnjaci iz doline Japre, njih oko 8 hiljada. Bez krivice je ubijeno 157. osoba, a ostali muškarci su zatvoreni u prvi koncentracioni logor na stadionu fudbalskog kluba “Slobode”.

Srpska propaganda protiv nesrba u Bosanskom Novom je tražila progon Bošnjaka, pa je 15.7.1992. pokušan prvi pokolj konvoja s pet hiljada Novljana kod Dubice, ali to nije dozvolio njihov gradonačelnik. Ipak, 23. jula iste godine otjerani su svi nesrbi. Preko 12 hiljada Novljanja pod pratnjom UNPROFOR-a, UNHCR-a i Crvenog Krsta, izašlo je do Karlovca, odakle su se Novljani rasuli po cijelom svijetu.

Dejton je donio četnicima šlag na tortu, jer su srpski zločinci koji su od Bosanskog Novog napravili svoj Četnikgrad dobili legitimitet, pa je on postao dovršena priča etničkog čiščenja i bastion neljudi, kriminalaca i ratnih zločinaca.

Teško je krenuti od toga kako je sve počelo. Situacija u ovome gradu počela se komplikovati u proljeće 1992. godine, rat u Hrvatskoj doveo je i četnike u Bosanski Novi, polako su uzimali mjesto po mjesto u gradu. Ubijali su ljude koji nisu odgovarali SDS politici, poput Đure Umičevića, opštinskog načelnika MUP-a, paralelno tome srpski vojnici koji su iz B. Novog ratovali u Hrvatskoj, prave prva zlodijela po Prijedoru i B. Krupi. Polako se institucije gase za nesrbe, a strah i nepravda se šire ulicama, Četnici izbacuju ljude iz njihovih domova, hapse, zlostavljaju, muče, siluju i ubijaju.

Od maja 1992. kreće val granatiranja okolnih bošnjačkih sela , džamije se pljačkaju, pa ruše eksplozivima. Uništeno ih je 11. Niz bošnjačkih sela je uništeno: Blagaj Rijeka, Blagaj Japra, Maslovare, Suhača, Hozići, Donji i Gornji Agići i td. Pored toga u zaseoku Alići 22. juna 1992. godine masakrirano je 27. ,

Posebno razaranje je imalo sve ono što je bilo dio muslimanske kulturne baštine.

U zločinima kakve svijet nije zabilježio od Drugog svjetskog rata, srpski pirati i zlotvori sa snajperom ubijaju Hamdiju Ekića, nekadašnjeg načelnika općine, ali i Muharema Mujkića, Eneza Mustića, Šukriju Karabegovića, Hatiđu Ćustić, Šukriju Ćustić, Smaju Hatića, Šefika Begića, Bajrama Redžepija, Nasku Jahijevića, Sevdu Veletanlića, Hasana Delića, Rolana Berberovića, Huseina Hotića, Feđu Berberovića, Samira Dizdarevića, Šefika Dedića, te Lazu Kovačevića, Srbina koji je stao u odbranu svojih komšija Bošnjaka. Te večeri pritvoreno je i maltretirano na desetine uglednih Novljana, a sutradan, njih 1700 završilo je u logoru na stadionu fudbalskog kluba „Sloboda”.O prognaničkom konvoju, najvećem u proteklom svirepom i krvavom ratu, već smo govorili. Nakon toga stravu i užas, te najsvirepija mučenja, a potom ubistva, pretrpjeli su Džafer Kapetanović, potpredsjednik SDA, Rešad Berberović, sekretar SDA, Ismet Muslimović, član užek rukovodstva SDA, te Hasan Isaković, Abdulah Huzeirović, Mahmut Čehaić, Fadil Blagajčević, Besim Berberović, braća Hasan i Husein Salkić, Razim Grudić… kojima se gubi svaki trag. 536 Bošnjaka ubijenih i nestalih u gradu gdje se ljube Una i Sana.

Ubijeni su ljudi samo zato što nisu bili Srbi, ubijene su kuće, ubijen je grad. Među najodgovornijim za svo kroz šta su prošli Novljani su sljedeći krvnici:

– Radomir Pašić, tadašnji predsjednik SO i SDS-a Bosanski Novi,

– Boro Mikelić, tadašnji direktor Gavrilovića u Petrinji,

– Gavro Bogić, direktor Japre,

– Miloš Dejanović, direktor Jedinstva,

– Rade Sekulić, komadant grada,

– Momo Umičević, profesor,

– Momo Gaković profesor,

– Olga Vasić, profesor,

– Mile Grbić, kasapin, četnički vojvoda,

– Mirko Dejanović, predsjednik SDS-a,

– te ekipa Radio Bosanskog Novog:

– Predrag Šarac,

– Dragan Bera,

– Snežana Dudić,

– Mile Ris,

– Milan Vujasin,

– Milan Vranešević,

– Mićo GoronjaOni su najodgovorniji za smrt 536 Bošnjaka i Hrvata, za osnivanje koncentracionog logora Mlakve s 1700 logoraša, za protjeranih preko 20 hiljada nesrba s naše općine, za sve muke i patnje kroz koje je prošlo svo nesrpsko stanovništvo.

Kokošje sljepilo nesrpskih četničkih ulizica

Tipičan primjer kokošjeg sljepila četničkih ulizica u Bosanskom Novom je veličanje njihovih urbanističkih „epohalnih dostignuća“ jer su našu dragu staru čaršiju zablokirali žardinjerama a našu gradsku bosansko-europsku arhitekturu ofarbali u neke drečave boje, koje su nespojive sa secesijskim stilom naših tadašnjih glavnih urbanista iz projektnog ureda zagrebačkog arhitekte Josipa pl. Vancaša u Sarajevu. Prije koji mjesec je naš dragi Nedim Ljubijankić našao još jedan takav primjer bezočnog autizma prema našim žrtvama srpske agresije, kada je na profilu one "Protupožarne" kumice, naišao na sliku hotela "Una" u Bosanskom Novom bez komentara o strašnom mučilištu u njegovom podrumu. Za njega je to pitanje „Prijatelji, na šta vas danas asocira ovaj objekat?“ Upravo je bio došao sa posla iza ponoći, nasuo sebi piće i morao da nam na fejsu nešto napiše.

„Nekad davno taj hotel nam je svima značio lijepe uspomene, pogotovo u početku, prekrasne sale, terase, piceriju, pivnicu sa čije terase sam pijući točeno pivo posmatrao Unu i Vidoriju, čekajući da li ću možda prepoznati korake moje Uli, kako se spušta iz Roge. U tom hotelu sam u zadnjim godinama pred rat imao i svoj ured, jer ako se sjećate onaj partijski mafijaš Dejanović, uništavajući sve firme kojima je rukovodio, preuzeo je i „Jedinstvo“, pretvarajući predivne sale u salone namještaja za svoju suprugu, a hotelske sobe, koje su nekad krile mnoge tajne, u knjigovodstvene urede! Ali ne bih o tome pisao, već sam vam pokušao prenijeti svoju autentičnu priču o tom hotelu, ali sam tražeći je na profilu, otkrio da ju je Protupožarna izbrisala. Pokušaću da je rekonstruiram mada nisam siguran da ću pronaći onu motivaciju i sliku koja mi se onda pojavila. Otprilike ovako.

Gledajući sliku našeg hotela ponekad mi se pojavi san kako bi bilo lijepo kad bi se svi oni dobri ljudi, pravi čëstiti Novljani, vratili u našu čaršiju i opet upalili onaj stari plamen i ponovo je oživjeli. I onda mi taj san presiječe misao kako bih ja opet mogao otići na naš stadion u Mlakvama i gledati neku utakmicu, ali bi mi stalno izlazila slika nas Novljana iz čaršije i mene među njima kako sjedimo na centru igrališta čekajući svoju sudbinu, dok su u nas uperene cijevi oružja u rukama vojnika iz redova naše nedavne „srpske braće“, među kojima prepoznajem i svoje školske drugove, sa kojima sam slavio i obljetnicu mature a sad na pitanje očajnika šta će biti sa nama odgovaraju sa onim bahatim „Vidjeti ćete!“. Kako bih mogao ispijati kafu u našem hotelu čiji su unutarnji zidovi još umrljani krvlju naših Novljana koji su tu bili izloženi torturi.

Kako bih mogao opet šetati kejom kraj nekad našeg Vatrogasnog doma, ako bi me sirena vatrogasnih kola koja bi možda iz njega izlazila podsjećala na posljednje užasne krike naših nedužnih Novljana koji su tu na smrt prebijani. I onda mi pade na pamet da bi prva stvar po povratku bila da nabavimo najveće buldožere i mašine drobilice i da srušimo ta tri objekta iz temelja, zdrobimo je u najsitniji pijesak i prospemo u Unu da ona vijekovima sapire sramotu i zlo onih koji su to organizirali. Znam da kad sam završio s tom rečenicom, odmah sam vidio koji nas posao čeka, pa mi je bolje da ostanem gdje sam, a neka primitivci uživaju u ruglu koje im je ostalo. Kao i kod ovog odgovora dotičnoj Vesni Mačak-Likar, zavladao je tajac, ni mukajet. A onda se javio neki Dudi sa nekim nadimkom iz Beča i počeo polemiku kako bi se svi trebali preispitati, da ne treba pozivati na rušenje. Gledao sam neki film na HBO, lagano pijuckao i polako se sa njim prepirao do ranih jutarnjih sati. Imao sam živaca, a ni on nije poseban kvocijent.

Uostalom kažem mu da pročita opet moju priču, da ja ne pozivam na osvetu već opisujem da ne bih mogao više uživati te objekte kad sam bio svjedok šta se u njima zbivalo i da čak na kraju ističem da ne želim ni da se vratim. On ne prestaje dalje priča, pa onda je trebalo porušiti svu Njemačku i Austriju. Ja mu kažem: kad živiš tamo, zar nisi ikad otišao u kakav muzej da vidiš na šta su ličili tamošnji gradovi nakon savezničkih bombardovanja. Na kraju ga pozdravim, dojadilo mi, ali je on još nešto laprdo. I nešto sad razmišljam: možda je moj badžo Emir u pravu. Od sada napišem svoju priču da nađem malo mira svojoj duši i duši onih koji su nedužni izgubili svoje živote a ako se opet neko javi da nešto razvodnjava i ublažava, da mi oprostite ići će u finu materinu“.

Lajkali su Indira Sarić Veletanlić, Aljo Kadić, Suvad Hotić, Veletanlic Emir, Anis Delalić i desetak drugih patriota, a Suvad Hotić je dodao: „Ehh moj Nedime, ista muka i mene muči, kako kaže ona stara pjesma "Ne mogu sa tobom, ne mogu bez tebe.. Čovjek bi i otišao tamo, jer je moja nostalgija jaka, i proveo bih tamo neko vrijeme, ali taj osjećaj ubi insana, kud god pogledam, kud god se okrenem, sve me podsjeća na onaj užas njihove izdaje, ne osjećam se nimalo ugodno, uvijek nekakav strah i nelagodnost su u meni prisutni. Da li je to samo kod mene ili ako mogu da kažem kod nas koji smo izgubili svoje najmilije u njihovoj prokletoj agresiji (a ne u ratu!) ili je to i kod drugih, ja ne znam. Ali to nije sve, teško mi pada još mnogo toga što dolazi od ulizica iz MOG naroda, al o tom potom, jer ja ničiju svijest ne mogu mijenjati“. - Veletanlić Emir je dodao da je i ja sam ispočetka bio SOFT, ali je vidio da to pojedinci ne zaslužuju, često su me površno shvatali, prosuđivali i osuđivali i brisali me sa liste prijatelja na osnovu nekakve lojalnosti prema nekim svojim jaranma, a ne prema realnosti životne istine, a puno gora stvar je što su se naši ljudi podijelili u torove, kao što su Daytonu našu Bosnu podijelili na nacionalne entitete, a njih na kantone i županije, a sav narod na tuzemce i inozemce i ostale vodozemce i tako u nedogled... Bosne je bilo i biće, ali je nas patriota sve manje! (Ja sam dodao u istom stilu: ...a troetničkih ekstremista koji svojim sljepilom i netolerancijom ruše Bosnu sve više!) Laku Vam noć, drage naše gospe i gospodo...

Tajni plan o naseljavanju Srba iz Pounja na Kosovo

Srbijanski diplomat Mirko Tepavac je nakon „Oluje 95“ optužio Miloševićevu politiku iz Beograda za plansko iseljavanje (a ne hrvatski progon!) Srba iz Hrvatske i njihovo naseljavanje na Kosovo, da bi ono dobilo srpsku većinu. Taj plan je jednim dijelom i realiziran, o čemu govore i prve izjave Srba iz Hrvatske, koje su bile istinite i autentične, ali poslije, kada je Haški tribunal uhitio Miloševića, kvalifikacija je preinačena u genocid. Kako je Helsinški odbor deset godina radio na povratku Srba u Hrvatsku, dobio je dobar uvid u tragediju Srba iz Hrvatske, kao i u Zavičajnom klubu Bosanski Novi u Zagrebu.

„Memorandum 2“ je dao liderima SPC ulogu glavnog agitatora prema Srbima u susjednim državama i njihovoj organizaciji kako bi se sačuvali kao etnička zajednica, u čemu Crkva ima najvažniju ulogu jer jedina još može (nezakonito) djelovati preko granice. Riječ je o strateškom dokumentu Vlade Srbije koji je imao za cilj konsolidaciju Srba u susjedstvu kako bi se sačuvale dotadašnje pretenzije. Isti je bio zadatak SPC u pogledu Srba u Boki i u Crnoj Gori, ali ga je Crna Gora odbacila, jer je proglasila autokefalnost CPC - Crnogorske pravoslavne crkve. S obzirom da se pravoslavne crkve temelje na autokefalnosti, to znači da srbijanska SPC i dalje ne odustaje od Velike Srbije na prostoru nekadašnje Jugoslavije, pa čak i ne priznaje ni Crnogorsku ni Makedonsku pravoslavnu crkvu, a pogotovo Hrvatsku pravoslavnu crkvu, HPC, koju naziva ustaškom i Pavelićevom, iako je Europski sinod u Parizu ozakonio tu crkvu 2006. Godine. bez obzira što Makedonska od 1967. posjeduje neki stupanj autokefalnosti i polaže svoje crkveno pravo na autokefalnost u Hrvatskoj, kao da je ona u državnim granicama Srbije. To nasilje tolerira nenanarodna vlast u Hrvatskoj, želeći joj potkopati suverenitet u interesu Jugo-sfere. Ona čak dopušta agresorskoj SPC hoće li blaženi Alojzije Stepinac biti svetac. Zato se Srbija ne može smatrati državom u koju bi se moglo imati povjerenja.

Što više ljudi sa ovih prostora bi trebalo pročitati ovaj intervju. Radost je čitati Sonju Biserko ili Latinku Perović, istaknute srpske intelektualke, zbog njihove vrhunske humanosti, razuma i objektivnosti, za razliku od nadriakademika iz SANU, jer je Srbija uglavnom seljačka zemlja s uskim slojem građanskog staleža, sa razvijenom bizantinskom diplomacijom prijevare. Ova Srpkinja želi u svom srpskom narodu odvojiti kukolj od žita i tako omogućiti da žito, čestit dio srpskog naroda, konačno počne živjeti od svog poštenog rada i u trajnom miru s Hrvatima. - Promašena politika SANU dovela je do toga da su za stvaranje samostalne Hrvatske uz najveće zasluge Franje Tuđmana, posredno zaslužni Slobodan Milošević i Dobrica Ćosić, koji su precijenili „srpsko čojstvo i junaštvo“ svog naroda, iako 100 x bolje naoružanog od Hrvata...Pa niti Tito nije mogao raditi što je htio, već je u skladu s duhom vremena lavirao između Istoka i Zapada, održavajući umjetnu tvorevinu Yugoslaviju na životu više svojom lukavošću, jer ona u suštini nije imala nikakve druge kohezione faktore! To je najobjektivnija i najtočnije slika vremena poslije Titove smrti koja je u Srbiji odmah dočekana na nož od ekstremista i neznalica.

Poznato je da je i sam "otac srpske nacije" Dobrica Ćosić napisao u „Deobama II“: - „Mi lažemo da bismo obmanuli sebe, da sakrijemo svoju bedu, lažemo zbog poštenja. Laž je vid srpskog patriotizma i potvrda naše urođene inteligencije“. -„Laž je srpski državni interes.“ -„Laž je u samom biću Srbina“. -„U ovoj zemlji svaka laž na kraju postaje istina.“„Srbe je toliko puta u istoriji spašavala laž…“

Nije lako razumjeti situaciju na Balkanu onima koji ne poznaju njegovu pravu istinu, koja je komplicirana i većinom lažno prikazana, da čovjeka raspameti. Mnogi je Srbi ne žele priznati, jer su njihovi preci i oni sami činili zlodjela preko Drine i Dunava. U srbijanskim školama se još uvijek uči posve lažna istina, jer je još previše divljih koji samo traže svoje pravo na Veliku (Lažnu) Srbiju“, jer je njeno „Dušanovo Carstvo“ bilo stalo u dolinu rječice Raške, onda otimane tuđe zemlje!! I današnja "elita" u Hrvatskoj je u tom pogledu u stvari - nepismena! Zato dopuštaju divljanje Pupavca i drugih velečetnika.

Pariški sporazum velesila 1995. je nagradio srpske agresore

Međunarodna zajednica je putem Daytonskog sporazuma 1995. presudila na isti način, što je „nedvojbeno jedna od najvećih sramota međunarodne povijesti 20. stoljeća”, rekao je Jurčević, jer je to bila maska za skrivanje najgorih mogućih srpskih osvajačkih zločina koji su počinjeni u povijesti ljudske civilizacije. Njih je krajem 1995. godine sankcioniralo međunarodno pravo, uključujući čak i do tada posve nepoznate srpske logore za masovna sustavna silovanja u funkciji etničkog čišćenja, što do tada u tom opakom demografskom cilju nisu koristili ni najgori zločinački agresori. Daytonski „prisilni sporazum“ je zapravo zapriječio međunarodno kažnjavanje zločinačkih ciljeva velikosrpskog osvajačkog projekta razaranja dviju međunarodno priznatih država uz pomoć zračnih napada NATO-a, te mjesec dana kasnije, sredinom decembra 1995. godine, doveo do njegove ratifikacije u Parizu. Taj sramotni “sporazum“ je faktički i formalno-pravno bio nagrada srpskom agresoru za njegove genocidne zločine nad njegovim zapadnim susjedima, koji će početkom 2015. godine biti ignorirani ili minorizirani i u Haagu, a prije toga čak i sotonizirane hrvatsko-bošnjačke oslobodilačke operacije „Maestral“, „Bljesak“ i „Oluja“. To su ujedno i glavni argumenti protiv nasilnog opstanka izrazito genocidne „Republike srpske“ i abolicije izvršitelja staljingradskog fašističkog razaranja hrvatskog grada Vukovara. „Državne strukture Hrvatske i BiH znale su za taj princip i morale su biti svjesne što znači potpisati Daytonski (ne)sporazum. Na tragu toga može se promatrati sve što se događa u BiH do današnjih dana.“

“Ako se gledaju akteri u jugoistočnoj Europi, može se reći da Srbija neprekidno uspješno i nadalje ostvaruje svoj osvajački cilj. To znači da i dalje na razne načine, obavještajne, medijske i političke, u međusobnom konfliktu drži žrtve svoje agresije, Bošnjake i Hrvate uz obilatu pomoć određenih prosrpskih ili unitarističkih pojedinaca i struktura u oba ta korpusa u BiH. Tako neprekidno održava među njima napetost, pa kada se god na prostoru BiH pojave međunarodni faktori koji žele poništiti zle rezultate Daytonskog sporazuma, koji su nehumani, nepravni i negativni u svakom pogledu, onda se uvijek „zavrti ista priča“ o trećem entitetu, jer određene strukture u obje države, a pogotovo unutar Hrvatske, zagrizu taj lukavi srpski mamac trećeg entiteta, koji je proziran čak i kada gledamo uske hrvatske interese na prostoru Bosne i Hercegovine. Tako žrtve neprekidno rade u korist agresorskih a na štetu svojih vlastitih interesa”, zaključio je prof. dr. sc. Jurčević i naglasio da Daytonski sporazum iz svih tih razloga ne može opstati na prostoru Bosne i Hercegovine, jer su njime osvajačke velesile protupravno legalizirale najgore srpske osvajačke ratne zločine koje danas poznaje međunarodno pravo i povijest civilizacije.

Ovakve zaključke potvrdila je na fb i moja bivša draga učenica Fikreta Šabić iz Otoke, koja sada živi u Ljubljani, porukom: Pa, Vi ste nas, dragi naš profesore, kao i prof. Tomo Dretar, naučili da mislimo svojom glavom, pa nam je i ovo o zavjeri velesila već odavno jasno, trebalo nam je samo malo one Vaše zdrave logike, bar nekih od nas Vaših đaka, koji smo Vas voljeli i duboko poštovali. Tako je i danas! – Lajkali su Kantarević Ajdin, Atifa Šumić i Zlatko Maran i preko 70 naših ostalih fejsbukovaca.

Srpske deportacije preostalih nesrpskih Novljana 1995.

Pored fašističkih davorskih deportacija, u drugoj polovici 1995. godine protjerano je još oko 22.500 bošnjačkih i hrvatskih građana u manjim skupinama i konvojima na prijelazima preko Une ili prema Zenici, Doboju, Bihaću i Travniku, pa je na tom prostoru krajem 1995. godine ostalo tek oko 9.000 Hrvata, koji se zbog vrlo nepovoljnih životnih uvjeta i dalje smanjivao, tako da ih je danas svega oko 6.500, od kojih se u osam župa prijedorske regije održalo još samo 1.806 katoličkih vjernika. Komunalna infrastruktura naselja i gotovo sve crkve i crkveni objekti na području biskupije pod srpskom vlašću bili su porušeni, pa su u naseljima ostale tek malobrojne, uglavnom staračke obitelji, koje su željele u svojoj kući dočekati svoj biološki kraj i biti pokopane u svom zavičaju. Može se reći da je nakon svih ubijanja, razaranja i deportacija u sjeverozapadnoj Bosni u potpunosti ostvarena prijetnja predsjednika parlamenta RS Momčila Krajišnika iz 1992. godine o eliminaciji svih nesrpskih građana iznad 7 postotnog udjela u ukupnoj populaciji. Za taj ratni zločin genocida Haaški sud je 10. oktobra 2006. godine osudio predsjednika parlamenta entiteta RS Momčila Krajišnika na 27 godina robije, ali se on uporno žali na tu nepravdu, valjda smatrajući da je srpski narod kao viša rasa imao pravo izvršiti totalni etnocid hrvatsko-bošnjačke „niže rase“ s područja Bosanske krajine (Vukotić, SET, 20061010). Ipak, nakon Daytona je postupno obnovljena većina razorenih crkvenih objekata i mnogo obiteljskih domova, ali ne i nekadašnji održivi uvjeti za život, a pravda je vrlo spora i većinu izvršitelja tek očekuje pravedno suđenje.

Zbog mladih naraštaja potrebno je naglasiti da su deportacije hrvatskog i drugog nesrpskog stanovništva preko Save kod Davora, kao i prethodno trogodišnje etničko čišćenje Bosanske krajine, predstavljale ratne zločine i flagrantno kršenje Haaške i Ženevske konvencije o pravima ratnih i civilnih zarobljenika, a ujedno i negiranje prava hrvatskog i bošnjačkog naroda na njegov povijesni zavičajni prostor u koji je još od vremena srednjovjekovnih županija pripadalo Posanje, Pounje i Povrbasje. Još teže su prilike u Bosanskoj Posavini, jer u njoj sada živi samo 5 % nekadašnjeg hrvatskog pučanstva (Delonga, GK 38, str.14), pa je srpski zločin uspio. U tim su krajevima do fatalne turske okupacije u 16. stoljeću živjeli isključivo hrvatski katolici, ali je njihov znatan dio pod turskom upravom ubrzo bio islamiziran, a regija nasilno dekroatizirana i valahizirana (posrbljena) u sastavu turskog bosanskog sandžaka, kasnije pašaluka i vilajeta Bosne na prostoru stare srednjovjekovne Bosne i desetak istočnih hrvatskih županija. Još veća je nepravda i nezahvalnost Europe što je 1995. u Daytonu žrtvovana baš ova regija, iako se njeno srednjovjekovno hrvatsko pučanstvo nakon pada Bosne 1463. godine još stotinu trideset godina uspješno održavalo na Vrbasu i Uni, sve do pada Bihaća 1592. godine, a to je preko dvije stotine godina otpora osmanskim osvajačima nakon srpske kapitulacije na Kosovu 1389. godine, kada je Srbija postala turska vazalna pokrajina i vojnički zdušno pomagala svojim turskim gospodarima u najezdi na kršćansku Europu.

Srpski rasističko-vjerski progon doseljenih europskih stručnjaka

Davorski popisi deportiraca svjedoče o rasističkom i vjerskom progonu novskih i drugih krajiških nesrba na etničkoj ksenofobnoj osnovi, jer sadrže više desetina prezimena raznih stranih prognanike iz Bosanskog Novog i ostalih naselja Bosanske Krajine, a najviše njemačkih, slovačkih, talijanskih i drugih katolika, otkrivajući tako srpski zločin eliminacije zadnjih ostataka nekadašnje brojne populacije stranih stručnjaka, doseljene u vrijeme velikih četrdesetogodišnjih napora austro-ugarske uprave (1878-1918) da europeizira i kulturno i ekonomski unaprijedi tadašnju vrlo zaostalu tursku Bosnu, uvodeći modernu javnu upravu, školski sustav i industrijalizaciju. Zbog toga su se u Bosnu doselili desetci tisuća stranih stručnih kadrova, po vjeroispovijesti u velikoj većini rimokatolici, koji su se u svom radnom i vjerskom okruženju vrlo brzo kroatizirali i integrirali u novu životnu sredinu (Kozličić, SNUSP, str.43--47).

Međutim, već je kneževina Srbija imala za imperativni cilj da okupira Bosnu, pa je velikosrpska propaganda lažno proglasila te stručnjake za najveće neprijatelje Bosne, za eksploatatore, zlotvore i krvnike njenog stanovništva, iako su upravo oni donijeli brzi i svekoliki napredak u dotadašnji zaostali bosanski vilajet. Zbog stalne harange te su šovinističke obmane duboko zatrovale mentalitet bosanskih Srba, koji su koristili svaku prigodu za progon i eliminaciju tih «stranih kuferaša», u koje je Petar Kočić bez imalo stida ubrajao i stručne kadrove iz «bratske» Hrvatske i Slovenije. Prvu im je takvu priliku pružio dolazak srpske monarhije na vlast u Kraljevini SHS 1919. godine, kada su beogradski vlastodršci dali otkaze većini tih stručnjaka mada za mnoge nisu imali adekvatnu zamjenu, a drugu sličnu priliku pružilo im je 1929. godine uvođenje srpske monarho-fašističke diktature kralja Aleksandra, kada su na sve upravne, sudske, školske i gospodarske funkcije u novoformiranoj Vrbaskoj banovini državnim dekretima imenovani isključivo srbijanski «kadrovi».

Treća, najbrutalnija etapa eliminacije tih vrlo zaslužnih ljudi dogodila se u vrijeme «narodno-oslobodilačkog ustanka» i rata 1941-45. godine, kada su srpski ekstremisti pod lažnim imenima «oslobodilaca» i «antifašista» pobili mnoge od tih «stranaca» kao i članove njihovih obitelji upravo zbog njihovog katolištva, njihove lojalnosti poslodavcima i logične integracije u hrvatski etnički korpus. Šovinističkom mržnjom zatrovani «antifašistički ustanici» spalili su i razorili gotovo cjelokupnu industriju sjeverozapadne Bosne, motivirani jedino svojim osvetničkim bijesom, jer su te tvornice, rudnici i goleme pilane koje su podigli sotonizirani «austrijski kuferaši» bili u vlasništvu hrvatskih, slovenskih i austrijskih dioničarskih društava kao ulagača svoga golemog kapitala u industrijalizaciju Bosne i Hercegovine. Isto se dogodilo i sa razaranjem pruga, cesta, tunela i mostova, pa je na kraju rata nesretna Bosna zbog velikosrpske politike morala još jednom počinjati svoj razvoj ispočetka. Taj pakao je ipak preživio dio «stranaca» i njihovih obitelji i poslije pedeset godina dočekao završnu eliminaciju kao velikosrpsko «konačno rješenje» tih plemenitih graditelja, od kojih su mnogi dali svoj veliki doprinos kulturnom, gospodarskom, umjetničkom i multikonfesionalnom razvitku Bosne i Hercegovine a osobito područja Banjolučke biskupije.

Četvrta prilika za definitivni etnocidni obračun sa tim zaslužnim «strancima» pružena je progoniteljima «austro-ugarskih dušmana“ i „kuferaša» tijekom velikosrpske agresije na katoličko i muslimansko stanovništvo sjeverozapadne Bosne 1992-95. godine. Tada su eliminirani posljednji «ostatci ostataka» stranih stručnih doseljenika iz vremena austrijske uprave u Bosni kao i njihovi potomci u drugom i trećem koljenu, o čemu brojne dokaze pružaju i davorski popisi u kojima su stotine deportiraca s prezimenima tih odavno ostarjelih stranih stručnjaka, liječnika, inžinjera, majstora, trgovaca, agronoma, obrtnika i vlakovođa ili njihovih potomaka.

Kao tužni memento tim nevinim žrtvama progona navodimo prezimena nekih od tada deportiranih u našim gradovima vrlo cijenjenih obitelji:

a) iz Bosanskog Novog i okolice: Fruk, Hoffmann, Kloiber, Kućan, Molek, Mottore, Molek, Pernar, Prohaska, Seidl, Schmuck, Štemberger, Šprajcer, Terkuč, Wolf i drugi.

b) iz Prijedora i okolice: Becner, Biršl, Civlaki, Damiani, Gottstein, Gottwald, Hedl, Hudeček, Lokanc, Mottore, Sedlaček, Sejbal, Stock, Zakošek i drugi.

c) iz Banja Luke i okolice: Battista, Cindrič, Coff, Firmann, Graff, Holovati, Hromatka, Kern, Kloiber, Lang, Ludvik, Magerle, Maller, Meinhard, Najrajter, Pegan, Pšorn, Stefanetti, Schmidt, Schweiger, Telen, Termann, Varga, Wenzel, Zeman i drugi.

d) iz Ključa i Sanskog Mosta: Ajzerle, Bohanek, Domonji, Vajtl i drugi.

e) iz Kotor Varoša i Prnjavora: Belina, Dalšašo, Čerina, Konečni, Matejček, Montibeller, Paternoster, Perman, Potocki i drugi.

Po svojoj tužnoj sudbini i uglavnom doseljeničkom podrijetlu ali i po pohlepi srpskih ekstremista za tuđim kućama i stanovima bio je sličan i bezdušni progon samohranih katoličkih starica i staračkih obitelji, koji je kulminirao u vrijeme davorskih deportacija tijekom 1995. godine, jer su u njihove «bogataške» elitne kuće odmah smještane odabrane srpske izbjeglice iz Hrvatske. Za te sramotne velikosrpske progone staračke populacije imamo desetke primjera u objavljenim popisima, a svi ti prognanici su bili stari i osamljeni ljudi, ponajviše stare žene:

a) iz Bosanskog Novog su deportirani: samohrana starica Katarina Ludvik (1919), Antonija Jozić (1930), bračni par Zvonko i Marija Terzić i drugi.

b) iz Prijedora su deportirani samotni starci Juro Topalović (1926), Anđa Tomljenović (1920), Slavica Džogić (1927), Vilma Dujmušić (1928) i staračke obitelji Biršl, Becner, Zijan, Smik, Rakonca, Gottwald, Jordan, Mottore i drugi.

c) iz Sanskog Mosta su deportirane: staračke obitelji Bohanek, Valtl, Herceg, Mijadžikovići i drugi.

d) iz Banja Luke i drugih naselja: starac Franjo Kern (1906), Alojz Kirn (1911), Bara Šubarić (1925), Ružica Jović, Sofija Miljković i drugi.

Barbarski progon preostalih Hrvata iz sanske regije 1995.

Demografska statistika za razdoblje 1992-95. godine pokazuje radikalno smanjenje broja katolika u Bosanskom Novom i ostalim župama Banjolučke biskupije pod srpskom kontrolom, čak za 82,7 posto ili za 43.000 ljudi, jer je od 52.000 katolika, koliko ih je bilo 1991. godine, krajem 1995. godine ostalo samo 9.000 (BLB 1881-2006, str.72) To je smanjenje bilo vrlo drastično i na području osam župa prijedorske regije koja je u tom «ratu bez rata» izgubila 8.496 vjernika ili 82,5 % populacije (BLB, str.68), a neke župe i naselja (Stratinska, Briševo) izgubile su od čak 97 do 100 posto svojih vjernika! Da je žestina tih progona katolika bila nejednaka, zorno pokazuje statistička tabela eliminacije katolika po župama prijedorske regije i nejednaki procenti prognane populacije iz tih župa u zadnjoj koloni te tabele.

Od 10.302 bosanskih Hrvata u tih osam rimokatoličkih župa, uključujući Bosanski Novi, po popisu iz 1991. godine na svojim je ognjištima ostalo svega 1.806 katolika ili samo 17,53 posto dok je u Banjalučkoj biskupiji taj postotak bio dvostruko manji! Tabelarni pregledi još preciznije pokazuju kronologiju dinamike progona Hrvata, iz koje se vidi da je do kraja 1994. godine iz prijedorske regije bilo eliminirano preko 60 % katolika ili 6.249 osoba, da bi deportacijom još 55,5 % ili 2.247 Hrvata od preostalih 4.053 Hrvata tijekom 1995. godine bio dovršen ratni zločin etničkog čišćenja gotovo 83 posto Hrvata katolika ovog područja. Svako negiranje tog zločina je posve deplasirano i neobranjivo.

Zanimljivo je da se u davorskom popisu deportiranih katolika mogu pouzdano identificirati 152 stara hrvatska rodovsko-obiteljska prezimena, čiji su nositelji s velikom upornošću uspijevali izbjegavati stare i nove etničke progone sve do svibnja 1995. godine, kada su ih srpske vlasti nemilosrdno a često i u velikom broju ipak deportirale iz njihovog zavičaja ili prinudile na bijeg u susjedna naselja.

a) S najviše deportiranih članova (više od 50) zastupljene su slijedeće obitelji:

Blaževići (175), Briševci (53), Brkići (58), Ćosići (160), Delići (52), Grgići (84), Jurići (209), Komljenovići (103), Lipovci (130), Lovrići (51), Mandići (54), Marići (261), Matići (175), Matijevići (74), Pavlovići (90), Petrovići (52), Pranići i Pranjići (101), Šalići (165), Tomići (105), Tutići (56), Vukovići (64) i drugi.

b) S nešto manje davorskih deportiraca (20-50) zabilježene su ove obitelji:

Abramovići (24), Babići (28), Begići (26), Božići (21), Hrvati (21), Iveljići (30), Josići (46), Ljevari (40), Pajići (22), Pavići (30), Topići (41) i drugi.

c) S 10-20 deportiranih prezimenjaka u popisima su zastupljene ove obitelji:

Antunovići (10), Anušići (10), Banovići (16), Bjekići (14), Butkovići (15), Čengići i Čengija (14), Dandići (11), Didovići (11), Drinčići (15), Gavranovići (19), Ilišinovići (15), Ivankovići (11), Ivanovići (15), Jolići (11), Marjanovići (18), Markovići (20), Matanovići (12), Pavičići (10), Stipići (18), Šabići (12), Šolaja (11), Tolići (12), Vidakovići (14), Žunići (19) i drugi.

d) S manje od deset davorskih deportiraca je mnogo obitelji i rodova, kao:

Atlije (8), Buzuk (8), Dejanovići (9), Dimači (6), Dizdarevići (6), Dugandžije (9), Horvati (7), Jakare (6), Kaurinovići (6), Klarići (9), Lujići (5), Marijani (6), Mitrovići (5), Mlinari (9), Pandže (4), Panići (7), Rendići (6), Rivići (8), Rudonja (6), Stojići (6), Šikići (6), Tomasi (5), Tubići (5), Zekići (7), Zgodići (9), Ždralovići (7) i drugi.

(Napomena: dio navedenih prezimena ima širu disperziju i izvan prijedorske regije.)

Srpski progoni i zlostavljanja Bošnjaka i Hrvata sjeverozapadne Bosne počeli su koncem maja 1992. godine, kada su srpske vojne i paravojne formacije pobile više stotina Hrvata, a na tisuće civila su zlostavljane u konc-logorima, kako bi ih zaplašile i tako prisilile da potraže spas u izbjeglištvu, slično biblijskome egzodusu. U tom «ratu bez rata» srpska vojska je ukupno pobila 760 vjernika Banjolučke biskupije, a protjerala iz zavičaja preko 70.000 katolika (Ošap, KT 32, str.4). Njihova jedina krivica je bila njihova nesrpska nacionalnost, zbog čega su lokalni mediji protiv njih bez stanke histerično raspirivali mržnju i međuetničku netrpeljivost. Međutim, bilo je i pozitivnih primjera međuetničke suradnje i tolerancije, kada su pojedini časni Srbi iz RS uzimali u zaštitu progonjene Hrvate koje su srpski ekstremisti htjeli likvidirati za osvetu zbog davnih ratnih žrtava i tragedija u drugom svjetskom ratu, dakle, od prije 50 godina, bez ikakve veze sa novim žrtvama njihovog fašizma!

Svu žestinu tog progona rječito posvjedočuje nesmiljeno barbarsko uništavanja većine katoličkih crkava i drugih vjerskih objekata, da bi sredinom 1995. godine to divljačko šovinističko razaranje bilo dovršeno, pa su na području Banjolučke biskupije pod srpskom vlašću spaljena, minirana ili devastirana ukupno 203 crkvena objekta ili 98 posto, od čega 83 katoličke crkve i 41 kapela, 7 samostana i 40 župnih kuća, te 32 katolička groblja (RCBH, str.164).

U tom mračnom vremenu srpskog terora, straha i bespomoćnosti plemenitu ekumensku ulogu u zaštiti obespravljenih katoličkih stanovnika Banjalučke biskupije imali su i pojedini časni Srbi, ali ponajviše karizmatični banjalučki biskup dr. Franjo Komarica i njegovo svećenstvo, koji su se srčano borili za zaustavljanje nasilja i pomagali svome mučeničkom narodu. Vrlo je žalosno da je tek 10. studenog 1995. godine, kada je etničko čišćenje u RS već bilo završeno, banjolučkog biskupa posjetio izaslanik vlade SAD za ljudska prava John Shattuck i farizejski izjavio da «…biskup i svi njegovi vjernici moraju ovdje ostati»!! Velika većina tih vjernika bili su tada već protjerani, njihove kuće otete ili spaljene, te dovršen sramotan zločin barbarskog devastiranja 98 posto katoličkih crkava i drugih sakralnih objekata u Banjolučkoj biskupiji.

Tada su samo u katoličkoj župi Petrićevac ubijena 22 vjernika, župna crkva sv. Ante miniranjem sravnjena sa zemljom, a franjevački samostan spaljen po četvrti put u njegovoj povijesti. U njemu je stari franjevački povjesničar fra Alojzije Atlija bio zlostavljan i umoren, da bi tjedan dana kasnije srpski ekstremisti u Presnačama ubili i župnika Filipa Lukendu i časnu sestru Ceciliju, te ih bacili u vatru zapaljenog župnog stana. Takvo fašističko uništavanje najvećih svetinja hrvatskog naroda dokazalo je postojanje velikosrpske namjere trajnog genocidnog zatiranja svakog traga hrvatskog starosjedilačkog stanovništva, ali su krajem te godine u Daytonu velesile ipak legalizirale i taj tako očigledni zločin genocida, kao i srpsko prisvajanje velikog dijela BiH, dok posve ispolitizirani Haaški sud te stravične zločine ne smatra genocidom! Bila je to posljedica želje nekih velesila da uvijek iznova kažnjavaju Hrvate zbog njihovog tradicionalnog povijesnog oslanjanja na austrijsko-njemačku zaštitu, ali i jasan dokaz nekritičnog anglo-francuskog prihvaćanja srpskih podvala o hrvatskoj genocidnosti, iako Hrvati nikad u povijesti nisu napali Srbiju, već su srpski agresori kao turski vazali četiri stoljeća napadali i razarali Hrvatsku i susjedne zemlje.

Zbog tih podvala je u svijetu sve do danas ostala posve nepoznata prava istina o ratnom stradanju katolika Banjolučke biskupije 1992-95. godine, kao i činjenica da je taj genocid započet još tijekom 1941-45. godine, kada su iste snage na isti način prepolovile broj katolika, nepovratno uništile mnogo župa i pobile desetine katoličkih svećenika, redovnica i redovnika. Taj je genocid nastavljen 1992. godine, ali još okrutnije i sistematičnije, na stotinama stratišta i u desetinama logora, a osobito kroz genocidne deportacije, od kojih je najmasovnija bila u ljeto i jesen 1995. godine preko Save kod Davora, nakon okončanja rata. Hrvatima se tako još jednom ponovio sindrom Bleiburga i križnog puta, uz iste lažne optužbe o hrvatskoj genocidnosti.