SERIJAL - ZAPISI PROTIV ZABORAVA GENOCIDA U BOSANSKOM NOVOM

Serial br. 5.

Autor: mr.sc. Ante Milinović, Član Internacionalnog ekspertnog tima Instituta za istraživanje genocida, Kanada

Ovo nije poziv na osvetu i mržnju, već poziv na obnovu naše bosansko-hercegovačke domovine, ali da nikad ne zaboravimo zvjerske zločine srpskog separatističkog genocida u bosansko-novskom kraju

1. Brisanje bosanskog identiteta u RS je oblik genocida

U daytonskom entitetu RS tamošnje srpske vlasti ni danas ne prestaju na sve moguće nečasne načine brisati bosanski identitet (www.nolimit.ba/index2) Njihovo negiranje bosanskog i nemogućnost dobijanja srbijanskog državno-političkog identiteta dovelo ih je u apsurdnu situaciju da su sami sebe proglasili strancima u svojoj zemlji Bosni i Hercegovini i žive na vjetrometini vlastite samoizolacije. Oni uporno već dvije decenije ne žele čuti za zajednički bosanski državni identitet i bosansku naciju, mada savremena historija potvrđuje da nikad nije kasno za stvaranje nacije, kako u svojoj knjizi utvrđuje i Norvežanka Tone Bringa-Galbraith (nwbih.com/news). Gradsko naselje Bosanski Novi se nikad u svojoj burnoj prošlosti dugoj preko osam stotina godina nije nazivalo imenom Novi Grad, kako su ga neuko i nelegalno nazvali organi RS i ekstemne nacionalističke partije SDS u decembru 1992. godine. Tada su uzurpatorske srpske vlasti samovoljno donijele odluku da se iz naziva svih mjesta koja imaju pridjev "bosanski" izbaci ta riječ, s ciljem da se negira njihovo višestoljetno pripadanje Bosni, koje je u istočnom dijelu Novskog Pounja počelo još 1512. godine kada je trajno pripojeno Bosni, ako se ne računa i onih nekoliko godina (1398.-1404.), kada ga je vojvoda bosanski i splitski Hrvoje Hrvatinić privremeno bio oteo od Ugarsko-hrvatskoga Kraljevstva.

Srpski lokalni tobožnji «istoričari» pišu u nekim svojim tekstovima da su još stari Rimljani 1217. godine nazvali novsko naselje imenom Novi Grad, dokazujući tako svoje totalno nepoznavanje historijskih epoha i osnovne arhivske građe, po kojoj se tek u srednjem vijeku tako naziva samo omanja feudalna utvrda-stražarski kaštel na vrhu današnjeg izletišta Kulskog brda, a autori joj nisu ni mogli biti stari Rimljani već domaći feudalci, čak sedam stoljeća nakon raspada Rimskoga Carstva. (Drobac, IONG, str.13) Samo novsko naselje nazivalo se Ustisanje ili Ustisana, budući se nalazilo oko ušća rijeke Sane u Unu, što je tada bilo jedno od zemljopisno-topografskih pravila, pa u Bosni i Hrvatskoj i danas postoje Ustiprača, Ustikolina i Ustilonja, upravo zato jer se nalaze uz ušće istoimenih rijeka. Što više, dio ustisanskog naselja pod samom utvrdom nazivao se Podnovi ili Podnovlje, što je također bilo sukladno tadašnjim pravilima davanja topografskih naziva za podgrađe ili lat. suburbium. Značajno je da se i danas, nakon toliko stoljeća, upravo taj dio grada naziva Prekosanje.

Slično je lupetanje srpskog arheologa Pogače iz Bosanske Gradiške koji sve starokatoličke crkve u SZ Bosni proglašava srpsko-pravoslavnim, iako su tamo prve Srbe naselili tek sultani 1530. godine i to priznaju svi ozbiljniji srpski autori. On je «izvalio» ludost da je rimski Servitium (Gradiska) nazvan po Srbima iz rimskog doba, što je greška od samo hiljadu godina!

Kada su knezovi Zrinski nakon 1490. godine na hrvatskoj obali Une, nasuprot kulskom kaštelu izgradili novu ratnu tvrđavu, ona je kao novogradnja prozvana Novi Zrinski, Novi Novi, Hrvatski Novi i ponekad Novigrad, ali je i to bio naziv samo za utvrđenje, dok se naselje na Novskom polju nedaleko tvrđave nazivalo Granđa, po samostanskoj ekonomiji topuskih redovnika-cistercita. Tamo su pod turskom upravom u 17. stoljeću uz obalu Une podignuta čak dva gradska naselja, Dolnja Varoš i Gornja Varoš.

Kad je po odredbama Karlovačkog mira 1699. godine ta ratna tvrđava razorena i granica došla na rijeku Unu, bošnjačke izbjeglice su podigle novu tvrđavu Turski Novi ili Novin na prostoru današnjeg kvarta Stari Grad, na lokaciji između Muzeja i hotela «Una», a uz nju i prigradska naselja Čaršiju i Vidoriju, dakle, opet nikakav Novi Grad. Novljansko gradsko naselje je službeno dobilo ime Bosanski Novi 1895. godine, zbog toga što je već 400 godina pripadalo Bosni, ali i zato da poštanske pošiljke ne bi lutale između brojnih gradova-imenjaka u Austro-ugarskoj Monarhiji. Prema izbornom zakonu BiH, danas su u upotrebi oba naziva: Bosanski Novi i Novi Grad, pa je taj memoricid nad nazivom našeg zavičajnog grada za prave Novljane ipak neslavno propao.

Slično je bilo i u dijelovima zapadne Hercegovine koji se bore za hrvatski identitet kao u doba osmanlijskog pašaluka i sve svoje identitetske odrednice žele podrediti sadašnjem sastavu stanovništva, iako su upravo mnogi davni vizionari unutar samostana bosanskih franjevaca davno prije snažno širili ideju razvijanja bosanskog identiteta i odmaka od davanja prioriteta hrvatskom državnom identitetu koji pripada susjednoj državi. (www.poskok.info)

Historia est magistra vitae! Povijest je učiteljica života, ali smo je mi Bosanci vrlo slabo slušali i zato smo ponavljali fatalne greške uz naše velike žrtve i potoke naše krvi. Sada nas svjetski proces dekomunizacije upućuje na potrebu obnove trolisnog bosanskog naroda sa tri etničke komponente u zajedničkom državnom identitetu. Tome se mora prilagoditi i daytonski sporazum, odbacujući Dodikove genocidne recidive velikosrpske agresije 1992-95. godine. Taj je kosovski prorok ustvrdio i 17.12.2007. da "Za deset godina BiH neće postojati" , ali ga mnoge bošnjačke ovce i dalje smatraju pravim i moralnim čovjekom, iako je on davno dotaknuo moralno dno.

3. Bosna je u starini bila «Srebrena zemlja» - Bosna Argentina

Nedmokratske zemlje često iz militarističkih razloga vrše radikalnu reviziju sopstvenih gledišta na historiografiju susjednih zemalja, pa čak i svoje oficijelne historije. Pri tome se nevažne pojave stavljaju u prvi plan i pomoću njih krivotvore čak i svoje prethodno «dokazane istine», jer uz pomoć svoje propagandne mašinerije oni za izmišljene verzije lakše pridobijaju stranačke mase i medijske potrošače nego za pravu povijesnu istinu. To je zapravo degradiranje historiografske nauke u službi nečasne politike a njegova omiljena žrtva je historija stare Bosne, koju svojataju i velesile i susjedni ekstremni nacionalisti, koji negiraju i samo postojanje Bosne u prošlosti, iako je mnogi srednjovjekovni izvori i autori, posebno oni kod bosanskih franjevaca, nazivaju «Bosna Argentina» ili «Srebrena Bosna». Takvi krivotvoritelji ne skrivaju svoje razloge za obmanjivanje javnosti, jer redovito u istom tekstu svojataju Bosnu kao svoju «prćiju», «dokazujući» to bezočnim falsifikatima i konstrukcijama, koji su naročito eskalirali u vrijeme velikosrpske agresije od 1992. do 1995. godine, pa sve do danas, jer se svim silama ta agresija nastoji relativizirati i čak – negirati.

U tom cilju srpski krivotvoritelji historijske istine o Bosni negiraju njezin državni prostor i njezin narod, osporavajući i samo ime te zemlje i njenog naroda samo zato što taj bosanski narod ima multietničke korijene i multireligijsku kulturu, baš kao i većina drugih država u Europi, Aziji i Americi, koje nemaju tu nesreću da im SANU sudi i piše historiju.

Oni uporno vrše zločin nad istinom o Bosni jer im Bosna strateško-geografski smeta kao prostor koji se ne uklapa u njihovu crno-bijelu nacionalističku i politikantsku podjelu. Ona im je posebno neprihvatljiva jer je njen multietnički i multikulturni model zapravo bolji, ljudskiji, plemenitiji i ljudima primjereniji po svojoj toleranciji nego to dopušta zaostali velikosrpski nazi-koncept države, a prije svega što je po toj toleranciji daleko bliža modelu modernih europskih država kao što su Engleska, Švicarska, Francuska i druge. Zato je Bosna glavna opasnost za njihovu crno-bijelu podjelu svijeta i njihove pljačkaško-osvajačke apetite.

Sebi ruke od Bosne, bando !

Da nema ti zavojevača Bosna bi bila europski dragulj među zemljama, ne samo po ljepoti nego i po prirodnim bogatstvima, pravi biser u bisernoj školjci, koji za sebe žele svi osvajači, pa zato negiraju njeno pravo na postojanje. Njihovim prljavim apetitima najviše smeta sama istina o postojanju Bosne, kako one davne, tako i ove danas. Međutim, oni su na Bosni već puno puta polomili zube, i opet će, a Bosne će biti, i Bosna će opstati, jer je ljepoti i dobroti Bosne tako davno dosuđeno, da vjekuje u vječnost, kako svijet ne bi ostao bez ljepote, bez dobrote, bez tolerancije.

Za sve prave Bosance je Bosna njihov početak i njihov kraj, njihova prva i posljednja ljubav. Takva ljubav prema Bosni u suštini je isto sto i ljubav prema istini, jer je istina o Bosni takođe zasnovana na ljubavi i bez ljubavi se ne može spoznati. Amin !

4. Pogrešna identifikacija Bosne s Anadolijom

Bosna je oduvijek bila zaseban europski državni organizam, a ne puki privjesak Porte, kao što često govore i pišu i danas Dodik i neki naši ultraški diletanti nazivajući Sarajevo u svojim tekstuljcima Teheranom, zajapureno vrišteći protiv europske Bosne, vraćajući se na staru i besmislenu tvrdnju da su Bošnjacima bliži anadolski Turci, valjda zbog iste konfesije, povremenog podudaranja političkih interesa s Portom i nekih preuzetih kulturnh tradicija. Radi se o još ponegdje prisutnoj pogrešnoj vjerskoj identifikaciji, koja svojim ekstremizmom slabi i potkopava opstanak Republike Bosne i Hercegovine. Takve su bile šovinističke teze terenskih istraživača SANU iznošene u djelima popa Milana Karanovića i sličnih «naučnika». (Karanović, SPUBK, passim) – (Karanović Milan, Srednje Pounje u Bosanskoj krajini, Beograd, 1926.

Međutim, u široj javnosti je vrlo slabo poznata historijska činjenica da je do Karlovačkog mira 1699. godine Bosanski pašaluk mnogo dublje ulazio u Europu, sve do Karlobaga, Karlovca i Koprivnice, a bosansko-novsko područje je zahvatalo i čitavo današnje dvorsko područje (zapravo tadašnje staro Zrinsko Pounje) i zajedno sa područjem uz donji tok Sane činilo veliku Novsku nahiju, koja je u tom obliku bila 162 godine u sastavu Osmanskog Carstva, kao dio Bosanskog sandžaka a kasnije Bosanskog pašaluka. Ona je tek po odredbama Karlovačkog mira izgubila Zrinsko Pounje, jer je granica tada došla na rijeku Unu.

Još manje je poznato da je ovaj kraj u vrijeme sklapanja i primjene karlovačkog mira (1699-1703) četiri godine bio u žiži evropske politike zbog dugotrajnog spora oko razgraničenja dviju imperija u ovom dijelu Pounja. Taj je spor u diplomatskim analima poznat pod nazivom «Novljansko pitanje» prema imenu važne ratne srednjovjekovne tvrđave Novi Novi ili Novi Zrinski, koja se od 1490. do 1698. godine nalazila na lijevoj obali Une blizu utoka riječice Žirovca u rijeku Unu. (Kovačević, GBPKM, passim) Zbog razlikovanja od drugih utvrda tog imena koje su nastajale i nestajale oko ušća rijeke Sane u Unu i na širem području Bosne i Hrvatske, taj grad nazivamo Novi Novi ili Zrinski Novi, prema njegovim graditeljima i prvim vlasnicima knezovima Zrinskim, a u doba turske okupacije prema njemu se taj dio Pounja nazivao Novska nahija odnosno Novska kapetanija, dok je sama središnja kotlinska ravnica dobila naziv Novsko polje, koje nosi i danas, iako je u Hrvatskoj. Od tada pa do naših dana ona je petsto godina pripadala Bosni i Hercegovini i tako stekla bosansko-europski identitet koji niko ne može negirati ili izbrisati. O tome rječito govori stara popularno ali i naučno objektivno pisana monografija Hamdije Kreševljakovića «Kapetanije u Bosni i Hercegovini» koju bi trebala imati svaka bosanska kuća. (Kreševljaković, KBH, pasim) Međutim, ta osnovna objektivna znanja o polumilenijskoj bosanskoj epohi naše historije su ekstremistima sva tri naroda često posve nepoznata, jer su odgajani na pogrešnim mitološkim predrasudama. U to sam se mnogo puta uvjerio za vrijeme moga mandata u prvom višestranačkom parlamentu Republike Bosne i Hercegovine, a to su potvrdili i moji razgovori sa nekim stanačkim vođama, o čemu pišem u poglavlju o genocidnom stradanju bošnjačkog naroda.

5. Bošnjački i bosanski identitet se skladno nadopunjavaju

Dobro je poznato koliko je velike štete slozi i zdravoj saradnji pa tako i interesima bosansko-hercegovačke opstojnosti nanijela terminološka zabuna i nerazumno izjednačavanje (u totalu) bosanskog sa bošnjačkim indentitetom, jer se ne radi o istoj kategoriji pojmova, budući da bosansku državno-političku naciju čini cjelokupno stanovništvo Bosne i Hercegovine sa svojim multikulturnim i multireligijskim državnim nacionalitetom, dok bošnjački narod kao jedan od tri konstutivna naroda ima svoj posebni politički, kulturni i religijski identitet, te u zajedničkom državno-nacionalnom identitetu (političkom nacionalitetu) jednakopravno participira sa ostala dva konstutivna naroda. Nema sumnje da je toj terminološkoj zabuni najviše kumovalo rasističko negiranje i samog postojanja bošnjačkog naroda u bivšim jugoslavenskim državama te prisila na njihovo «opredjeljenje» za srpski ili hrvatski etnicitet, ili kako je to nedavno formulirao prof.dr. Šemso Tanković: «Povijesna je činjenica da je u gotovo svim republikama bivše SFR Jugoslavije egzistirao permanentan model destrukcije bošnjačkog naroda najčešće iskazivan kroz registre i popise stanovništva. Gubitak političkog identiteta neumitno je vodio gubitku nacionalnog i kulturnog identiteta, pa su Bošnjaci bili prisiljeni opredjeljivati se i pridodavati se korpusima drugih naroda. To opredjeljivanje neumitno je vodilo rasapu bošnjačkog bića tako da nisu bili rijetki slučajevi da “Bošnjak- Srbin” proziva “Bošnjaka-Hrvata” ili pak obratni slučaj za “izdaju nacionalnog bića”. Pri tome, više su se trudili dokazivati svoju vjernost “srpstvu” ili pak “hrvatstvu” no što su bili spremni graditi i njegovati svoja kulturna, nacionalna ili pak religijska obilježja». (Tanković, BNI, str.50) On to evidentno dokazuje starim popisima stanovništva zajedničke države i tu nema ništa nejasno, ali problem nastaje kod nedovoljno educiranih «vrhunskih» političara i lokalnih moćnika, koji ne razlikuju etničko-genetsko porijeklo bošnjačkog naroda od prava na njegovo nacionalno-političko izjašnjavanje za bošnjački nacionalni identitet, sa svim svojim posebnim kulturnim, vjerskim i etničkim specifičnostima.

Dodatnu zabunu unosi osporavanje postojanja bosanskog jezika kao specifičnog jezičkog izraza bosansko-hercegovačkog stanovništva s objedinjenim komponentama bošnjačkog, hrvatskog i srpskog jezika, ali ne i nametanjem nekog od ta tri jezika kao bosanskog, kao što je bio slučaj sa nametanjem Vukovog srpskog jezika. S pravom se može postaviti suprotna teza da je bosanski jezik bio i ostao najzdravija jezgra za nastanak i Vukovog srpskog jezika i štokavskog standarda hrvatskog književnog jezika. Posve je logično da se u bosanskoj zemlji govori bosanskim jezikom koji objedinjuje sve specifičnosti i koji dopušta dublete iz maternjih jezika sva tri konstitutivna naroda Bosne i Hercegovine, pa je prvu takvu gramatiku za srednje škole štampala još austro-ugarska uprava u Bosni i Hercegovini u Sarajevu 1890. godine. (Purivatra, PPSH, str.2) Nacije su dobile prioritetnu važnost tek nakon francuske revolucije, a dotle se jezik neke zemlje imenovao po nazivu te zemlje ili pokrajine, često i po njenom nazivu iz najstarije prošlosti, pa se govorilo o ilirskom, dalmatinskom, slavenskom, bosanskom ili drugom jeziku.

Još manje može biti sporan bošnjački religijski identitet, ali je ipak i on osporavan, jer su pripadnici bošnjačkog naroda nakon gubitka vjersko-političke vlasti u Osmanskom Carstvu kao teokratskoj državi, izgubili i religijsku bazu svojih vjerskih obilježja koja su im neki ekstremisti uporno uskraćivali, a pogotovo šovinističke i ateističke političke snage. Istini za volju, ni Osmansko Carstvo u svom Ustavu nije priznavalo nacije već samo vjerske zajednice – millete, koji su svi po Ustavu bili ravnopravni Osmanli-građani i svi imali samo jedan te isti, osmanski nacionalitet. (Čaušević, PPRBH, 289)

6. Namjerno zamagljivanje definicije bosanskog identiteta

Prema enciklopedijskom tumačeju pojma «identitet», to je latinski termin «identitas» koji znači karakteristične osobine određenog predmeta, naroda ili osobe, po kojim se ona prepoznaje i razlikuje od drugih sličnih pojmovnih jedinica. Međutim, kada se radi o definiciji bosanskog identiteta vrlo je rašireno zamagljivanje te definicije. U velikoj mjeri je zamagljen čak i bosanski identitet Bošnjaka odnosno muslimanskih Bosanaca jer ta kapitalna tema zahtijeva ozbiljnu naučnu obradu. Nema sumnje da to mnogi čine iz neznanja, ali neki to čine namjerno jer kao protivnici opstanka bosansko-hercegovačke države tako zbunjuju ljude i otežavaju obnovu jedinstvene Republike Bosne i Hercegovine. (bs.wikipedia.org/wiki/Identitet)

Na taj način oni posve neopravdano izjednačavaju etnički (genetički) i nacionalni (državno-politički ) identitet, a mnogi ekstremisti tu često umiješaju i vjerski identitet, praveći neke diletantske amalgamske definicije kojih nema nigdje na svijetu ! Tako ekstremni bosanski Hrvati daju prioritet svome etničkom porijeklu i katolicizmu, a ekstremni Bošnjaci se rado pozivaju na svoju domicilnost, islamizaciju bogumila i orijentalizme u bosanskom jeziku.

Posebna vrsta zamagljivanja je podvala s pričom o «oživljavanju habsburške ideje» o stvaranju bosanske nacije, što je zapravo vrlo jasno izjašnjavanje protiv službenog naziva države Bosne i Hercegovine i njenog stanovištva, iako prikriveno tobožnjom osudom nekog habsburškog interesa oko bosanskog identiteta. Dosta je prisutna i tvrdnja vjerskih ekstremista iz redova pravoslavaca i katolika da je riječ o staroj bošnjačkoj ideji kojom se negira ravnopravnost triju konstitutivnih naroda i zapravo nameće islamska BiH ili čak neka «Alijina džamahirija»! Etnički identitet u višenacionalnoj državi ne može imati prednost nad zajedničkim državno-nacionalnim identitetom, koji počiva na osjećaju pripadnosti i privrženosti jednom zajedničkom geografsko-historijski omeđenom državnom prostoru, njegovoj prošlosti i sadašnjosti kao i uzajamnoj solidarnosti u dobru i zlu. Takav se bosanski državnonacionalni identitet sada stvara i afirmira uz mnoge poteškoće zbog geopolitičkih okolnosti, političkih i historijskih kontroverzi, ali on zbog toga nije ništa slabiji, niti ga pogrešni ili zamagljeni nazivi mogu razvodniti. To vrijedi i za genetička istraživanja, ma koliko ona bila pouzdana inovacija, jer nikome ne mogu i ne namjeravaju osporiti pravo na njihov etnički, vjerski ili regionalni identitet, od kulturnih tradicija i jezika do historijske baštine.

Zbog toga se može zaključiti da onaj koji te različite kategorije identiteta nenamjerno brka i zamjenjuje zapravo nema dovoljnu historiografsku edukaciju o tom pitanju, a onaj koji ih namjerno miješa bez sumnje je zlonamjeran, pa će vjerovatno iste iskrivljene kriterije unijeti i u čitanje naše zavičajne monografije, zamjerajući joj «bošnjački duh». Međutim, autor je u ovoj trilogiji doista više pažnje posvetio onim dijelovima bosanske prošlosti koji su vezani za bošnjački narod a o kojima se iz subjektivnih razloga dosad manje pisalo nego o srpskoj i hrvatskoj komponenti bosanske historiografije, što najbolje potvrđuju dvije knjige o istoj temi koje su nedavno napisali srpski autori iz regionalnog entiteta zv. Republika Srpska. (Drobac, IONG; Todić, KPNO) Notorna je činjenica da su naš grad i njegova okolica u posljednjih petsto godina imali bošnjačku većinu i bosansko-bošnjački identitet, pa sam zbog toga smatrao da je potrebno staviti akcenat na baš tu bošnjačku komponentu zavičajne prošlosti, bez bil kakve diskriminacije, odnosno, baš zbog toga da ispravimo diskriminaciju autora koji su u svojim knjigma zanemarili tu bošnjačku komponentu. To navodim zbog onih dobronamjernih sugrađana koji su još uvijek na neki način etnički subjektivni u valoriziranju izvora i činjenica jer se drže samo svog etno-političkog ili konfesionalnog aspekta povijesti, a za one zlonamjerne interpretatore ovog pristupa zavičajnoj prošlosti ne brinem se, jer oni njoj i ne pripadaju, već slijede neke za nas Novljane posve tuđe ideje i političke programe. Međutim, za razliku od drugih naroda Bosne i Hercegovine koji imaju svoje "matične" zemlje, Bošnjaci nemaju takvu zaleđinu u nekoj "rezervnoj državi", pa je i to bio bitan dodatni razlog za veći udjel Bošnjaka u sadržaju ove knjige, bez ikakve favorizacije u pogledu prava na zajedničku domovinu. Što više, nedavna bosansko-hercegovačka ratna tragedija pokazala je posve suprotnu pojavu osporavanja njihovih prava na zajednčku domovinu, koje je u mnogim područjima dostiglo razmjere krvavog genocida i bilo predmet trgovine velesila oko njihovih interesnih sfera. Posebno je teško obrađivati najnovije razdoblje zavičajne prošlosti, kako zbog nedovoljne naučne distance, tako i zbog nedostupnosti mnogih arhivskih izvora, ali je i takva obrada moguća, ako se u njoj navode posvjedočene činjenice i nepobitni detalji ratne agresije.

Historija je u terminološkom smislu nauka koja istražuje sveukupnu prošlost i zato ide u širinu kao naučna rasprava između stručnjaka, dok naša zavičajna trilogija ima težište na zanimljivom pripovijedanju o nekim odabranim događajima iz prošlosti koji su interesantni za većinu bosansko-novskih sugrađana, a službena «historija» ih je uglavnom zaobilazila ili krivotvorila njihovu suštinu. Zbog toga bismo ove naše knjige o zavičaju mogli nazvati poviješću, ili kako su naši stari govorili pri-poviješću, tj. kratkim oblicima historiografskih priča, utemeljenih na arhivskim i arheološkim dokazima. Iskusniji čitaoci znaju da bi za svaku dublju analizu historijskih razdoblja i detaljizaciju događaja bilo potrebno još nekoliko ovakvih knjiga, što nije primjereno našim sadašnjim prilikama, već taj veliki i vrlo zanimljivi posao ostavljamo u amanet mladim naraštajima.

7. Bosanstvo je naš zajednički građansko-državni identitet

Prava je istina da je bosanski nacionalno-državni identitet (bosanstvo) doista složen fenomen, jer objedinjuje veliko bogatstvo različitih pojava u živom biću Bosne i Hercegovine, ali se u mnogim državama svijeta upravo na taj način kreira državni identitet, koji se u cijelom svijetu imenuje kao nacionalnost (nationality), pa tako bi trebalo biti i za područje cijelovite bosansko-hercegovačke države, kad ne bi bilo neukih ali i zlonamjernih ljudi, koji (ne)namjerno zamagljuju tu terminološki jasnu definiciju. Ona je prioritetna pretpostavka za toliko potrebnu i iščekivanu obnovu jedinstvene države s građanskim identitetom kao sintezom njenog etničkog, vjerskog i kulturnog bogatstva, umjesto favoriziranja ili čak suprotstavljanja posebnih etničkih identiteta. Njihovo postojanje niko ozbiljan ne osporava, jer oni predstavljaju ravnopravne sastavnice ovog njihovog specifičnog sinkretizma, sačinjenog od muslimansko-bošnjačkog identiteta, do bosansko-hrvatskog i bosansko-srpskog identiteta ! Rijetko koji dio ove planete krasi toliko raznolikosti, gdje se susretalo, sučeljavalo i miješalo toliko naroda, kultura, političkih i geostrateških interesa. Oni daju puni sadržaj Bosni kao osmišljenom državnom prostoru i tvore njen identitet, koji se održao u nerazmrsivom kompletu vječite borbe velikih sila za svojim proširenjem ili za osiguranjem domena moći i uticaja. Taj je naš životni prostor konstantno osporavan i otiman, pa je biti svoj i biti svoj na svome - oduvijek predstavljalo problem u nas, više no bilo gdje u Evropi: od kamenog doba do daytonske sadašnjice.

Naš pjesnički velikan Mehmedalija Mak Dizdar nas je još odavno učio toj šarolikoj suptilnosti bosanskog identiteta, bez isključivosti i netolerancije, jer se njemu mora pristupati vrlo fleksibilno, budući se mijenjao kroz historiju. Zato se kroz vrijeme i bosanske regije i te kako mijenjalo shvatanje bosanskih građana o tome kako biti musliman, katolik ili pravoslavac na bosanski način, posebno njihovih zajednica u nekom selu a posebno u većem gradu.

Bosanski identitet je ponikao iz legalističke želje za suverenošću države Bosne, slično kao i kod susjeda, Hrvata i Srba u Hrvatskoj i Srbiji. Slični su bili i faktori određivanja tog državn-nacionalnog identiteta, obuhvatajući etničko porijeklo, kulturnu religijsku tradiciju i ukupnu historijsku prošlost i projekciju budućeg razvoja. Razlika je bila u tronacionalnom sastavu bosanske populacije i divergentnim silnicama iz matičnih zemalja da što jače za sebe vežu svoje sunarodnike i cijelu Bosnu.

Ta je bliskost bila razumljiva na kulturnom planu, ali nedopuštena kao teritorijalno prisvajanje Bosne ili njenih dijelova, što nije bila rijetka pojava. Međutim, treba reći da su bosanski franjevci u većini imali pozitivan odnos prema autentičnom i suverenom bosanstvu, jer su živjeli s narodom i dobro upoznali autohtonosti i specifičnosti Bosne. O tome svjedoči i nedavno objavljena knjiga prof. dr. Dženane Čaušević , zapravo zbornik pravnih dokumenata o Bosni od srednjovjekovlja do danas, koji potvrđuju da se Bosna uspješno borila za suverenost i gradila svoj državno-nacionalni identitet ne samo na vojnom i privrednom polju, nego i na kulturnom i crkvenom prostoru, stvarajući svoju samostalnu Bosansku crkvu, ali tu njenu samostalnost (autokefalnost) nisu priznavale pape i tadašnje velesile pa su je proglasile herezom i pokušavale istrijebiti, iako se radilo o izvornom kršćanstvu, a ne o tobožnjem heretičkom manihejskom dualizmu.

8. Svi državljani multinacionalne Republike BiH su Bosanci

Jedna od najglupljih velikosrpskih podvala protiv naše domovine Bosne i Hercegovine, koju oni i ovih dana ponavljaju kao neku neolitsku mantru, to je njihovo neuko izjednačavanje pojma etničke nacije s državno-političkim nacionalitetom, iako osim njih to jasno razlikuju svi narodi širom globusa. Njihovi neuki lobisti ne razlikuje državljanstvo kao pripadnost državi (engl. Nationality) čiji pasoš nosimo, od narodnosti kao etničke pripadnosti (folk, nation), zbog čega oni u cjelini negiraju cjelovitost Bosne i Hercegovine. Međutim, i mnogi naši dobronamjerni prijatelji minoriziraju ustrajno «puzajuće» posrbljavanje našeg zavičaja i najvećeg dijela Bosne i Hercegovine, kao i genocidnu podijeljenost Bosne i Hercegovine na dva entiteta i tri konstitutivna naroda, na čisto vjersko-nacionalističkoj osnovi, ne uviđajući da je neodrživo vrlo agresivno ponašanje vlade "RS", koja onemogućuje stvaranje jedinstvene i nedjeljive Bosne i Hercegovine! Zbog toga je za sretniju budućnost Bosne i Hercegovine potrebna je odluka o hitnom prijemu Bosne i Hercegovine u Europsku Uniju, koji će biti uslovljen europskim modelom uprave, ukidanjem nacionalističkeih vjersko-etničkih podjela, planskom lustracijom svih dosadašnjih korumpiranih političara i provođenjem ubrzanog suđenja svim ratnim zločincima. Samo u slučaju dosljedne planske primjene multietničkog modela Evropske Unije u Bosni i Hercegovini moguće stati na kraj sadašnjoj vladavini militarističke hajdučije i stvoriti povoljne uslove za održivi povratak znatnog dijela naših izbjeglih zemljaka u svoju domovinu. On će, kao i svuda u svijetu, zavisiti od povoljnih uvjeta za obnovu životnog standarda u zavičaju, jer bi se samo teški naivci mogli vratiti zbog licemjernih «rodoljubnih» poziva na povratak u ozračje mržnje i bijede.

Samo u takvim povoljnim uslovima obnovljenog suživota, sigurnosti i dobrobiti za sve građane moguć je masovni povratak prognanih Novljana u zavičaj, jer je zavičaj samo jedan, ali se iz njega prije toga moraju drakonskim zakonima eliminirati ratni zlikovci i širitelji šovinističke mržnje, korupcionaši i pljačkaši, a dovesti evropski investitori i instruktori za izgradnju moderne evropske multietničke države sa vladavinom prava, slobode i jednakosti.

U suprotnom slučaju BiH će ostati tamni vilajet etničke mržnje, bijede i nasilja. Tako razmišljaju svi pravi Bosanci po rođenju i zavičajnom državljanstvu, tj. po nacionalitetu, kako se to svuda u svijetu osim na Balkanu zove - (engl. Nationality, nacionalnost u smislu državnosti i državljanstva), jer su u našoj zavičajnoj državi Bosni i Hercegovini po ustavu posve ravnopravna sva tri njena konstitutivna naroda, njihove kulture i književni jezici, što ranije nije bio slučaj, jer je preko javne uprave, štampe i škola bio nametnuta majorizacija jedne nacije a kao zajednički jezik samo jedan od ta tri književna jezika. On je službeno (ali i posve neistinito) nazivan dvojnim imenom (s-h), ali dubleti i razlikovne posebnosti bošnjačkog i hrvatskog književnog jezika u njemu nisu bile dopuštene, već su nam često donosile opasne političke etikete i primitivnu diskriminaciju. Ova jednaka prava imaju svi Bosanci bez obzira na svoje etničko porijeklo, ali u nekim dijelovima Bosne i Hercegovine ta ustavna i civilizacijska tekovina još nije zaživjela u praksi, mada će se ubrzo morati prilagoditi baš takvim europskim kulturnim standardima.