SERIJAL - ZAPISI PROTIV ZABORAVA GENOCIDA U BOSANSKOM NOVOM

Serial br. 6.

Autor: mr.sc. Ante Milinović, Član Internacionalnog ekspertnog tima Instituta za istraživanje genocida, Kanada

Ovo nije poziv na osvetu i mržnju, već poziv na obnovu naše bosansko-hercegovačke domovine, ali da nikad ne zaboravimo zvjerske zločine srpskog separatističkog genocida u bosansko-novskom kraju

1. Duh bosanskog identiteta nadživio je sve agresore

U dvomilenijskoj prošlosti bosansko-novskog kraja mnogi su okupatori osvajali prostor Pounja i progonili stanovništvo s njihovih ognjišta, ali su svi osvajači propali a domicilni narod se vraćao u zavičaj.

To je poruka naše zavičajne prošlosti za našu budućnost, pa će ubrzo zakoni Europske Unije koja nam dolazi odnijeti na smetlište i genocidnu tvorevinu Republiku Srpsku, jer nama kao domicilnom stanovništvu niko ne može osporiti naše vjekovno pravo da budemo svoji na svome, a ponajmanje neka «VEM-banda» ili»velikosrpska ekstremistička mafija», koja mora dobiti najteže sudske i ljudske presude. Mi ne ospravamo ravnopravnost srpskog naroda, iako je kao posljednji počeo doseljavati u Bosansku Krajinu oko 1525. godine, već ne priznajemo taj zločinački VEM banditizam. (Kuripešić, OPUT, str.5) Tada će biti vraćeni i stari nazivi našeg zavičaja koje su okupatori nasilno promijenili. U Bosanskom Novom ima mjesta za sve časne Novljane, pripadnike svih naroda jedinstvene Bosne i Hercegovine, a zločincima je mjesto na doživotnoj robiji. Pravo je svakog čovjeka na svoj dom i svoj zavičaj, a oni koji su ih otjerali s njihovih ognjišta moraju biti pravedno kažnjeni. To je i patriotska dužnost, kako bismo sačuvali ono dohovno i materijalno naslijeđe što su nam naši preci ostavili i ono što smo sami za svoju i buduće generacije stvorili. To je i spasonosni lijek za našu nostalgiju da nađemo onaj izgubljeni dio sebe za koji vrijedi živjeti.

Bosna je opstala i ostala usprkos svemu onom što je krajnje agresivno ugrožavalo i osporavalo joj "goli život" na ovim prostorima. Opstala je baš kroz susretanja i prožimanja svjetskih kultura i amalgamiranja duhovnih, kulturnih i civilizacijskih sadržaja i formi u procesu borbe za opstanak. Tako će biti i dalje, usprkos genocidu i svim ratnim zločinima.

Tako je bilo i u doba buđenja nacionalne svijesti na ovim prostorima krajem XIX i početkom XX stoljeća i nastanka jednog autentičnog kulturno-civilizacijskog modela kojemu kao da nije bilo suđeno da se u praksi realizira i nametne okruženju upravo ovdje, gdje mu jest mjesto, već mu je dana jedna vrlo ranjiva negativna definicija u povijesno-socijalnom i kulturno-civilizacijskom smislu. To nas sve skupa razlikuje od "svijeta", to jest od kulture i civilizacije Zapada, kojoj bismo prostorno i vremenski morali pripadati. Zato smo žrtve barbarskih agresija velesila koje nas dijele i poigravaju se s našom sudbinom.

Zato mnoge segmente našeg kulturnog identiteta tek trebamo samospoznati i samouspostaviti, ispravljajući ideološki iskrivljene interpretacije historije, koje još uvijek "pretežu" na ovu ili na onu stranu u razumijevanju i u tumačenju duha i kulture ovog podneblja i često promašuju njihovu bit, zatvarajući nam put do stvaralačke samospoznaje vlastite vrijednosti i povijesne udomljenosti. To je strategija dostizanja našeg punog državnog i kultumog identiteta, koja neće ići bez velikog "kopernikanskog zaokreta" u dosadašnjem često vrlo krivotvorenom redu stvari i pojmova. Nema sumnje da vrijeme budućeg širenja EU radi za bosansko-hercegovački model koegzistencije kulturnih različitosti i stvaralačkog nadopunjavanja suprotnosti na ovim prostorima, koji se zbog nacionalističkih recidiva "krvi i bijesa" u dosadašnjoj historiji nije mogao realizirati, iako taj model zapravo nema alternative.

U bosansko-hercegovačkoj državi se podjednako mora uvažavati i štititi bosanski državno-nacionalni identitet ali i etnički (narodni) identitet građana. Zato je nedopustiva svaka većinska etnička asimilacija ali i etnički secesionistički separatizam tipa RS ili HB, kako onih najbrojnijih etničkih segmenata Bosne i Hercegovine, tako i onih najmalobrojnijih, manjina, s ciljem da se postigne što skladnija komplementarna integracija najboljih odlika u duhu ekumenske tolerancije, čuvajuci kao bosanski građani ne samo svoj etnički nego i vjerski identitet, jer je vjera u prošlosti bila jedan od najvažnijih faktora u očuvanju etničkog identiteta, posebno kod Bošnjaka kada im je u razdoblju totalitarne Jugoslavije negiran bošnjački etnički identitet pa su se etnički izjašnjavali kao Muslimani. To ime i danas koristi pedeset posto Bošnjaka u Republici Hrvatskoj, ali je za to kriva zabuna oko razlikovanja nacionalnih i etničkih identitetskih termina Bošnjak i Bosanac, koja se svuda vrlo teško usvaja u bošnjačkoj populaciji, pa tako i u Hrvatskoj, gdje mnogi Bošnjaci i nemaju dvojno državljanstvo., već imaju samo hrvatsku putovnicu a time i samo hrvatski državni nacionalitet. Oni imaju i Udrugu Bošnjaka branitelja, kojih je u Domovinskom ratu sudjelovalo čak 20.000, a 1.000 ih je poginulo, uskori sa spomenikom Bošnjaku-branitelju u Zagrebu, u blizini džamije. Zato svi Bosanci kao državljani Bosne i Hercgovine moraju što prije naučiti razliku između svoje bosanske državne nacionalnosti i svoje pripadnosti jednoj od tri etničke narodnosti.

2. Nametanje Vukovog govora kao kvazi-bosanskog jezika

Milutin Garašanin i njegove pristalice su htjeli zavladati nad što većim dijelom Balkana, pa su Vukov govor i rječnik nametnuli Bosni i Hercegovini kao bosanski jezik, iako su mnogobrojne razlike ukazivale da je to podvala. Čak se može reći da je u definiranju posebnog bosanskog identiteta jedno od najvažnijih uporišta Isakovićev «Rječnik karakteristične leksike u bosanskom jeziku» u kojemu se date hiljade lingističkih i govorno-mentalitetskih razlika, kao nezaobilazni dokaz posebnosti bosanskog građanskog identiteta. Tim jezikom i danas govore bosanske nene i ebejke, njegujući bosansku ikavicu i specifični bosanski jezički govorni stili i rječnik.(Isaković, RKLBJ) (Isaković Alija, Rječnik karakteristične leksike u bosanskom jeziku, Sarajevo, 1992)
Vrhunac te sulude teorije nekih prosrpskih «Bošnjaka» (zapravo «posrbica» ili «srbalija») je laž da je jedini pravi jezik BiH onaj Vukov, jer da su u svojoj porodici naučili taj jezik, a svaka «nevukovska» riječ da je tuđinska, hrvatsko-ustaška izmišljotina kao tisuća, povijest, tjednik i dr., iako bi obrazovani ljudi morali znati da su to domaće slavenske riječi a baš te «vukovske» riječi hiljada, historija i časopis da su zapravo uzete iz grčkog, latinskog i ruskog jezika ! Međutim, iako takvi ekstremni «bosanski lingvisti» znaju svojatati Kulina bana i veličati značaj njegove povelje iz 1189. godine, pojma nemaju da je ona pisana u starom bosansko-hrvatskom ikavicom i da je kao njena datacija u povelji upisana ta godina riječima kao «tisuća i sto i osamdeset i devetog lita, miseca avgusta, u dvadeset i deveti dan, usičenia glave Ivana Krstitela» po rimokatoličkom kalendaru…(Zbornik OGPKB, str. 62) Velikosrpski agitator Iso Sramić taj jezik zove bosanskim koji je jednak Vukovom srpskom jeziku (novljanin.blog.hr), iako su to bila i ostala dva različita jezika s dosta sličnosti. Isti agent odriče pravo bosanskim katolicima da pišu o Bosni, iako se upravo ban Kulin u toj povelji križa u kršćanskom duhu i zaklinje u Evanđelje i datira je po rimokatoličkom obredu, a ne prema pravoslavnom carigradskom običaju prema postanku svijeta ili nekoj tisuću kilometara dalekoj herezi bugarskih bogumila.

3. Korijeni separatističke veleizdaje naše domovine B i H

Suštinsko pitanje prognanih Novljana, kako se u našu domovinu Bosnu i Hercegovinu među nas uvukao taj otrov ? Kako smo za našu toleranciju i merhametluk dobili progon i genocid ?

To je glavno bolno pitanje i drugih ljudi prognanih iz BiH, sa njihovih ognjišta. Oni koji više pamte tešku prošlost znaju da to nije bio prvi genocid i pitaju se: Zašto nam se to zlo opet dogodilo? Kako to da su nas ti isti velikosrpski ideolozi 1992. godine, kao zahvalnost za našu naivnost i merhametluk, proglasili za nepoželjno etničko smeće, koga se treba otarasiti svim sredstvima fašističkog genocida: masovnim likvidacijama i deportacijama, konc-logorima i masovnim grobnicama, spaljivanjem naših naselja i naših kulturnih i sakralnih svetinja? To zločinstvo SPC je 1956. godine opisao Milovan Đilas u londonskom izdanju svoje knjige «Besudna zemlja» o srpskom genocidnom istrebljenju sandžačkih muslimana za vrijeme Kurban Bajrama 1920. godine.

Pravi odgovor treba tražiti u našem nedovoljnom i pogrešnom znanju o našoj prošlosti, jer su nas razni velikosrpski politički i vjerski ideolozi stotinjak godina kljukali lažima o srodnim plemenima i bratstvu naših naroda, prisvajajući i krivotvoreći naše narodne pjesme i drugu kulturnu baštinu i dajući je u antimuslimanskom kosovskom obliku usmjerenom na naše odnarođavanje i prosrpsku asimilaciju . Oni su nam oteli našu historijsku baštinu i identitet, uspavali nas i zavarali pričom o zajedničkom jugoslavenskom identitetu, a onda u egzodus !

Sve to smo mogli izbjeći da nas je naše nacionalno-državno intelektualno i društveno-političko vodstvo podsticalo da njegujemo naš bosansko-hercegovački kulturni i nacionalni identitet, da mjenjamo sebe i svoju svijest u duhu stvarne slobode i emancipacije, mogli smo shvatiti tu prevaru i pravovremeno uočiti opasnost u svome okruženju i spriječiti je uz pomoć međunarodne zajednice, umjesto da budemo zatečeni, zbunjeni i izgubljeni kao ovce koje je napao čopor krvožednih vukova. Mnogi Dodigovi bošnjački čankolizi se prikrivaju bošnjačkim porijeklom, ali su zapravo propagatori velikosrpske politike i uporno atakiraju na prijateljsku Republiku Hrvatsku i druge naše prirodne zapadne saveznike, nastojeći posijati sjeme zla i novih sukoba u korist velikosrpskih agresora. Zato su vrlo poželjni u RS, ali ne i među bošnjačkim narodom, koji ih odbacuje kao jadne kvislinge. Zato nas u medijima, posebno elektronskim, bez predaha napadaju svim sredstvima, ne prezajući od krađe autorskih prava i sramnih prostačkih uvreda, psovki i pljuvanja.

Strašno je što oni povremeno zavedu cijela stada bošnjačkih «ovaca», kao sredinom 2009. godine u prepunoj Zetri na koncertu kvislinških čudovišta iz svite «Lepe pevaljke» kada je «naša raja» kao u delirijumu dočekala najveću "muslimanku" među četnicima, valjda iz duboke zahvalnosti što je ona svojom pjesmom zdušno podržala njihovu agresiju na Bosnu i Hercegovinu. Ta je elita njenih srbiziranih obožavatelja i kvazi-bošnjačkih voditelja nastavila i nakon koncerta na (pinkBH) televiziji slaviti umjetničku veličinu te izdajnice svoga naroda ! Haram im bila svaka suza i svaka kaplja krvi prolivena od onih koji nam ponovo prodaju iste laži o ljubavi i bratstvu.

Tako su se naši čelnici ponašali kao ovce i u vrijeme srpske agresije i sasvim su zbunili bošnjački narod. Još je bilo gore kada su lukavi Milošević i njihov anglosaksonski lobi uspjeli ubaciti kost razdora i zavaditi prirodne saveznike Bošnjake i Hrvate, koristeći strane pritiske za podjelu BiH i lakovjernost predsjednika Tuđmana. Koliko je ta saradnja bila važna pokazala je vrlo bitna zajednička akcija Alije Izetbegovića i širokobrijeških Hrvata, koji su na Pologu 7. maja 1991. godine uspješno zaustavili kolone tenkova u namjeri da opkole Mostar, zauzmu zapadnu Hercegovinu i Split, što bi Miloševiću omogućilo stvaranje Velike Srbije od Jadrana do Drave i Dunava. Međutim, usljed nesloge i spletki MI-6 ništa više od toga nismo učinili, jer smo bili obezglavljeni, pa su srpski agresori imali lak posao, bez otpora i bez posljedica pred sudom UN, EU i čitave svjetske demokratske javnosti.

Da se te teške greške više ne ponove potrebno je napisati analitičke knjige o toj obmani i našem stradanju i o našem prognaničkom životu kao poučnim stranicama bosansko-novske historije, učiteljice života ! Međutim, njihov agent Mugdo Biogradlija to ne prizna? (www.chicagoraja.net) Njih će nakon nas pisati i čitati sve nove, buduće generacije, kao svjetlo istine o historijskoj prošlosti zavičaja i cijele naše domovine, koje se već rasplamsava na njihovim portalima i internet stranicama, u njihovim književnim i naučnim djelima kojih je sve više. Što se pamti, zaboravi se; što se piše, ostaje. Baš zbog toga je i Bosanski Novi u svojoj monografiji «Bosanski Novi u našim srcima» konačno dobio svoju istinitu historiju kakvu i zaslužuje.

Mi moramo biti svjesni života na vrućoj granici trajnog sukoba velesila, na našem domovinskom prostoru između Une i Drine. Tu su se vjekovima sukobljavala osvajačka carstva i njihovi imperijalizmi, uključujući i njihov bijedni ali zato ne manje krvoločni prirepak u obliku srpskog imperijalizma. Ti su nam osvajači, kao velesile, male i velike, kroz vjekove nametali svoje zakone i svoje norme ponašanja. Doveli su do otuđenja i etničke podjele bosanskog naroda, a mi tu podvalu naivno prihvatali kao neminovan historijski proces i na kraju postali žrtve beskrupulozne trgovine Miloševića i Tuđmana, uz podršku velesila!

5. U školi smo učili lažnoj crno-bijeloj «istoriji»

Tek danas, poslije ove zadnje velikosrpske genocidne agresije, nakon tolikih naših stradanja i žrtava i ovog strašnog egzodusa, konačno su nam se otvorile oči pa sad jasno vidimo da nam se takav genocid zapravo ponavljao već desetak puta, ali su nam njihovi lažljivi propagandisti skrivali istinu o tome, učeći nas u školama neku njihovu lažnu historiju u kojoj su nam naše dželate prikazivali kao naše spasioce i zaštitnike, pa smo ih morali slaviti kao naše heroje i idole !

Činjenica je da sve poratne monogafije u Bosanskoj Krajini i cijeloj Bosni i Hercegovini prikrivaju sve te genocidne zločine, ali tako se ne snaže niti ujedinjuju sva tri konstutivna bosansko-hercegovačka naroda već bošnjačko-muslimanskom narodu nadređuje ideologija i mitomanske «vrijednosti» srpskog naroda. U tom su cilju režimlije prikrivale i naučnu istinu da nakon Ilira, Kelta i Rimljana, te hrvatsko-ugarskog razdoblja u srednjem vijeku, bosansko-novsko područje nikad nije bilo u sastavu Srbije već je pet stotina godina bilo sastavni dio Bosne i Hercegovine, od čega 329 godina pod Otomanskim Carstvom, 40 godina pod upravom Austro-ugarske, 22 godine u prvoj Jugoslaviji, 4 godine pod NDH i 46 godina u drugoj Jugoslaviji, a od 1991.godine do danas u okupiranom području slobodne i nezavisne Bosne i Hercegovine, u tzv. Daytonskom entitetu - Republici Srpskoj, koja će nestati nakon 2012. godine na osnovu prijema jedinstvene i antigenocidne države Bosne i Hercegovine u antigenosidnu Evropsku Zajednicu.

Međutim, to neki naši bošnjački slijepci, posebno bivši «veliki političari», ni danas ne vide, iako su već sa raspadom Titove druge Jugoslavije mogli shvatiti da smo mi iskorišteni i izigrani, da smo meta genocida, jer je i dalje cilj ekstremističkog vodstva najbrojnije nacije da nas istrijebi po receptu Nikole Pašića, Milutina Garašina i Vase Čubrilovića, da bošnjački narod ili ide pod četničku kamu ili u progonstvo, što nam se doista i dogodilo. Danas je mnogim našim sugrađanima Novljanima nejasno kako smo mogli dozvoliti da budemo tako zavaravani i upotrebljeni kao oruđe u modeliranju velikosrpskog nacionalizma, bez našeg nacionalnog imena i identiteta, kao temeljnog ljudskog prava. Oni su nam perfidno davali mogućnost izjašnjavanja za pobjedničke Srbe ili za poražene Hrvate, pa se dobio željeni rezultat, jer su se tada, zbog mira u kući, u velikoj većini bosanski muslimani izjasnili kao Srbi. Zbog toga većina naših sugrađana nije bila svjesna svoga identiteta i legaliteta, zanemarujući korijene vlastite prošlosti i dugo hodajući pognutih glava, prihvatajući kao istinu velikosrpsku interpretaciju naše historije, po kojoj su oni bili žrtve a mi zločinci, iako historijski izvori govore suprotno. Nismo htjeli čuti niti razumjeti pouke i poruke naših predaka, već smo ponavljali laži onih koji su nas pljačkali, ubijali i tjerali sa naših ognjišta.

Za velikosrpski vojni puč 1992. protiv države Republike Bosne i Hercegovine krive su duge godine prevare, kada nam je velikosrpski lobi kroz škole i medije nametnuo svoju lažnu «istoriju srpske žrtve», iako su već do tada srpski ekstremisti bili izveli desetak genocida nad nesrpskom populacijom i prodrli sa svog teritorija u Srbiji preko Drine, Save i Dunava daleko na zapad u bosanski i hrvatski prostor. I danas velikosrpski lobi u svijetu širi iste laži, kao da smo mi Bošnjaci i Hrvati postavili haubice na Avalu, na Lovćen ili na Zlatibor i iz njih ubijali njihovu djecu u Beogradu, Cetinju i Užicu? Jesmo li to mi po Srbiji popalili njihove crkve i porušili njihove druge svetinje kao oni nama ? Nismo, jer mi volimo sve ljude i narode a oni druge mrze i zavide, pa zato razaraju ubijaju i otimaju. Naši su muhadžiri danas u Australiji, Canadi, Švedskoj i širom globusa, a njihovi se grabežljivci bahate u našim stanovima i kućama, prodaju naše vilerove goblene i ćilime, naše televizore i mikrovalne na placu i još nas utužuju za genocid u Haagu !

Danas protjerane bosanske gazde i potomci bosanskih begova kao fukara lutaju svijetom i tim nas imenom na internetu javno nazivaju njihovi «bošnjački» agenti tipa Ise Sramića iz Čikaga. (novljanin.blog.hr) Ti pljačkaši i razbojnici ni danas ne mogu shvatiti da oni ne mogu oni nakrasti koliko mi znamo steći, da oni ne mogu toliko nas pobiti koliko mi naših potomaka možemo roditi, da oni ne mogu toliko naših kuća i svetinja razoriti, koliko mi znamo i možemo izgraditi, dok oni trajno nazaduju i propadaju.

To naš čestiti bosanski narod nikada ne smije zaboraviti, ni muslimanski, ni katolički ni pravoslavni ! Nikad ne smije zaboraviti njihovim granatama pobijene bebe u dječjoj bolnici na Koševu i nikad halalit` potoke krvi sa masovnih stratišta, jer njihovi šešeljasti jastrebovi hoće nastavak osvajačkog rata «do konačne pobede» i srpskih granica Karlobag-Karlovac-Virovitica. Mi taj rat ne želimo ali ime se mora spremno uzvratiti kao u «Oluji» ili kao na Pologu kod Mostara 7.5.1991. kada je tamošnji narod, kličući predsjedniku Aliji, svojim tijelima i vozilima zaustavio četničke tenkovske kolone u pokušaju zauzimanja zapadne Hercegovine i splitske regije. Tada bi se i Mostar našao u četničkom okruženju srpskih snaga, a Bosna i Hrvatska bi bile presječene na polovice.

6. Istina je putokaz našem potomstvu za budućnost

Naša je obaveza, kao vjernih sinova i kćeri našeg voljenog grada i zavičaja je, da se to zlo koje se dogodilo nama, ne smije dogoditi našem potomstvu. Zato moramo hrabro i otvoreno svjedočiti istinu o agresiji, bez obzira na prijetnje zločinaca i njihovog lobija, pa zvao se on velikosrbi, Ratko Mladić, Milorad Dodig, Ico Sramić ili čikaški Kongres srpske sloge.

Naše knjige istine o našem stradanju su ti putokazi našem potomstvu, jer knjige su «majke znanja” i transmisije kulturnog naslijeđa bošnjačkog naroda, a iznad svega su dokazi duboke ukorijenjenosti u tlu našeg bosansko-novskog zavičaja i našeg bosanskog identiteta i prava na zavičaj. To su knjige o njegovoj historiji, utemeljene na našoj tradiciji i dostupnim arhivskim i historiografskim izvorima koje skraćeno navodimo u tekstu a detaljno u indeksu tih skraćenica na kraju knjige. Naš demokratski pogled na svijet dopušta i drugim autorima da iznesu svoje možda drugačije poglede i uvjerenja, ali ne bez citiranja historijskih dokaza i arhivskih izvora. Neki su to već učinili i mi s tim njihovim radovima ne želimo polemizirati, mada ćemo se povremeno kratko osvrnuti na neutemeljenost nekih njihovih samoobmana i manipulaciju nekadašnjom totalitarnom režimskom politikom umjesto historiografskih činjenica i naučnih izvora. Sve relevantne međunarodne institucije su u svojim rezolucijama osudile te propale proboljševičke režime i sasvim je deplasirano, nemoralno pa i kažnjivo pozivanje na teške falsifikate u njihovoj tadašnjoj ispolitiziranoj interpretaciji historijskih procesa, za koje oni i danas lobiraju. Međutim, neki neuki pojedinci iz redova propalih partijskih komitetlija ipak su iz te udbaško-režimske busije napali na naš multinacionalni pristup historiji bosansko-novskog zavičaja, mada je na brojnim održanim promocijama prva knjiga zavičajne monografije svuda dobila pozitivne recenzije i doživjela jednodušnu podršku Novljana. Njihovi napadi su samo dokazi sramotnog jala i sljepila za naučnu istinu, a još manju težinu imaju sitničarska pametovanja nekih agenturnih šićardžija koji po zadatku velikosrpskih gazda i za njihove pare nastoje minirati svaku uspješnu bosansku akciju a naročito razbiti bošnjačku slogu. (www.bbnet.com, Selena Seferović)

Po njima ne postoji historija bosansko-novskih Muslimana-Bošnjaka, jer je pripisuju drugim narodima, Srbima, Turcima ili Hrvatima, te žele izbrisati sve tragove etničke bošnjačke kulture i tradicije, historijske činjenice izvrću a historijske događaje neistinito predstavljaju. Našim knjigama o prošlosti bosansko-novskog zavičaja mi se ne vraćamo u prošlost da bi pozivali na međuetničku mržnju i osvetu već da osudimo ekstremističko zlo i zločine, tražeći puteve budućeg suživota i ekumenske tolerancije, jer to je jedini put svih časnih Novljana koji vole život na svojim zavičajnim ognjištima, u starim mahalama i novim naseljima, u potkozarskim i podgrmečkim selima.

To je jedini pravi zajednički put kojim se ide kada pravda bude zadovoljena.

7. Naši orijentalisti dokazuju bosanski identitet

U razdoblju moga traganja za istinom o bosanskom identitetu i osmanskom arhivskom građom (1960-1990) ali i vrlo rijetkim kvalitetnim prevodiocima osmanskih dokumenata s turskoga na naš jezik, obišao sam gotovo sve tada dostupne turkologe i osmaniste u Sarajevu, Zagrebu, Beogradu i drugim mjestima, da bih sa žaljenjem utvrdio da je većina njih zaplašena represijom režima zbog mogućih političkih komplikacija koje su mogle nastati oko «osjetljive» tematike te građe. Mnogi od njih su od ranije imali lošeg iskustva s interpretacijom takvih prevoda u knjigama zavičajnih autora. Zato se većina njih izgovarala da zbog svog službenog posla nema vremena za takve (honorarne) usluge. Dodatna je poteškoća bila što su kvalitetne prevode stare arhivske građe mogli napraviti samo dobri arhivski stručnjaci za stara arapsko-osmanska pisma s pouzdanim poznavanjem osmanske paleografije i bosanske historiografije, a takvih je od njih dvadesetak bilo tek pet-šest. Obilazeći naše orijentaliste ja sam još kao student pokušao 1960. godine kod dr.Hazima Šabanovća na katedri za orijentalne jezike Filozofskog fakulteta u Beogradu dobiti prevod jednog kostajničkog sudskog sidžila (protokola presuda) iz prve polovine 18. vijeka, za koji sam još za vrijeme moga studija saznao da ga imaju u njihovom arhivu, ali me taj profesor uvjeravao da sve to ne vrijedi truda i novca, jer se radi o novijoj i malo važnoj građi oko zemljišnih i trgovačkih sporova, a sam sidžil je bio slabo čitljiv jer je bio oštećen vatrom i vlagom. Kao dokaz mi je dao desetak fotografskih faksimila iz tog sidžila s presudama iz svakodnevnog života i tako me odbio od daljnjeg dosađivanja, te me posavjetovao na koji ću način zatražiti mikrofilmove građe o Novskom Pounju iz istambulskih arhiva, jer tamo za mnoge postoje štampane ili rukopisne regeste (opisni katalozi) na engleskom jeziku. Tih godina sam obišao gotovo sve sarajevske turkologe i dobio dosta savjeta i preporuka, tako da sam nakon završetka studija uz pomoć republičke stipendije za arhivski rad i dotacija zavičajnih institucija mogao započeti tu fazu mojih arhivskih istraživanja. Zato sam za ljetnih ferija 1966-67. godine po petnaestak dana istraživao zavičajnu građu u istanbulskim arhivima, ponajviše u Arhivu Predsjedništva Vlade ili Bašbakanlik Devleti Aršivleri (BDA), gdje sam pronašao više stotina dokumenata s našim zavičajnim sadržajem, ali sam zbog tadašnjih strogih ograničenja snimanja i iznošenja građe, uspio dobiti samo oko dvije stotine mikrofilmova.

Međutim, još teža faza tih istraživanja je bilo prevođenje tih arhivskih kopija. Neki su orijentalisti bili vrlo ljubazni prema meni (Fehim Spaho, Muhamed Ždralović, Ahmed Aličić, Avdo Sućeska) ali su bili «prezauzeti svojim poslom», a drugi su mi otvoreno pa i pomalo bahato zamjerili to «kupovanje tuđeg znanja» tj. prijevoda arhivskih spisa (Adem Handžić, Hamid Hadžibegić, Fehim Bajraktarević), kao da se radilo o krađi njihovih autorskih djela, a ne o njihovim prevodilačkim uslugama. Najviše su mi pomogli rahm. Ešref Kovačević, Derviš ef. Korkut i Hasan ef. Škapur iz prijedorskog Muzeja, a donekle i Prijedorčanin dr. Sulejman Grozdanić, koji je kao direktor sarajevskog Orijentalnog instituta dao legalitet tim uslugama, jer me osobno poznavao kao najmlađeg brata svoga školskog kolege i pjesnika Miroslava Milinovića iz prijedorske gimnazije, ali uz moju dodatnu obavezu da Institutu darujem kopije svih mikrofilmova. Međutim, zbog već navedenih razloga, neki spisi od te fotokopirane građe su dugo bili na čekanju u Orijentalnom institutu i na kraju bili uništeni, kada su četnici već na početku svoje agresije u junu 1992. godine spalili Orijentalni institut u Sarajevu, uporno ga gađajući zapaljivim granatama, kako bi uništili dokaze našega bosanskog identiteta.

8. Velika pomoć našeg polihistora Alije Bejtića

U traganju za kompetentnim stručnjacima ja sam s velikom susretljivošću bio primljen i kod starijeg kolege Alije Bejtića, koji je bio rodom iz Podrinja (Rogatica,1920) gdje je završio osnovu školu, a srednju - Gazi Husrevbegovu medresu - 1943. u Sarajevu, da bi 1955. diplomirao na Arhitektonskom fakulteta u Zagrebu i zaposlio se u Zemaljskom zavodu za zaštitu spomenika i kulture i prirodnih rijetkosti u Sarajevu, a zatim je bio osnivač i prvi direktor Gradskog zavoda za zaštitu spomenika kulture (1966 - 1977) u Sarajevu. Svoj radni vijek je proveo u radu na istraživanju i zaštiti spomenika kulture širom Bosne i Hercegovine, a najveći uspjeh mu je zaštita i konzervacija arhitektonsko-urbanističkog kompleksa Baščaršije. Od 1977. godine pa do smrti 1981. godine radio je kao naučni savjetnik u Orijentalnom institutu u Sarajevu. Naš rad je imao mnogo sličnosti, jer smo imali srodne multidisciplinarne naučno-istraživačke interese i slične biografije, budući sam i ja volio i studirao arhitekturu te cijelog radnog vijeka istraživao kulturnu baštinu, a povezala nas je i saradnja na zaštiti stare urbane arhitekture bosanskih gradova i na traganju za starim bosanskim rodoslovljima. On je svoje radove pisao stručno i dokumentirano, ali lako i pristupačno za sve čitaoce, pa mi je pomogao da i sam izaberem taj oblik kreativnog pisanja, po uzoru na njegove studije o povijesti i umjetnosti Foče na Drini, Banjaluke, Travnika, Sarajeva, o Omer-paši Latasu, o starim bosanskim književnicima i zadužbinama-vakufima Sve su to izvrsna naučna djela i nezaobilazna svjedočenja o autohtonoj bosanskoj kulturnoj baštini, koju mogu negirati samo mržnjom potpuno zaslijepljeni šovinisti. Prve kontakte s Bejtićem sam imao 1965. godine u Republičkom zavodu za zaštitu spomenika kulture kao njihov regionalni povjerenik za Novsko Pounje, da bi se ta saradnja proširila i na njegov prevodilački rad na osmanskoj arhivskoj građi i prikupljanje zavičajnog folklornog blaga, osobito muslimanskih sevdalinki i drugih lirskih narodnih pjesama. Zbog tog našeg bogatstva tema imali smo i slične probleme s nekim tadašnjim autoritetima tzv. «fach-idiotima», jer sami nisu imali ni dio tog Bejtićevog širokog obrazovanja, poznavanja orijentalnih jezika i svestranog interesovanja za kulturnu baštinu. Zbog prerane smrti iza njega je ostalo mnogo nedovršenih radova na kojima je s ljubavlju radio dugi niz godina, pa bi ih trebalo objaviti u sabranim djelima.

9. Ešref-efendija je bio pravi svjedok bosanskog identiteta

Tražeći kvalitetnog prevodioca za stare osmanske dokumente, koje sam 1966. godine donio iz golemog arhiva Bašbakanlik Devleti Osmani Aršivleri u Istanbulu, ja sam tada po savjetu uglednog i mudrog starca-orijentaliste Derviš ef. Korkuta zbog prevoda građe potražio i upoznao učenog islamskog teologa i orijentalistu Ešrefa ef. Kovačevića, koji je bio zaposlen u sarajevskom Orijentalnom institutu, iako tek u zvanju asistenta jer je tada zbog svoje islamske religioznosti takav um bio za totalitarni režim politički nepodoban. Naime, i u tom institutu su tada vodili glavnu riječ neki «podobni» režimlije pa čak i četnici, a Ešref-efendiji su u prethodnom ratu takvi neljudi pobili cijelu porodicu u njegovom zavičajnom selu Kovačevci na Glamočkom polju. On je zbog toga bio nepovjerljiv prema nepoznatim ljudima, ali kako je tih godina radio magisterij na temu «Granice bosanskog pašaluka prema Austriji i Mletačkoj Republici po odredbama Karlovačkog mira 1699. godine», dobro mu je došla saradnja sa mnom i moje poznavanje terena na Unskom Serhatu. Tako smo našli zajednički interes i počeli dugu i vrlo plodnu saradnju, koja nas je dovela do iskrenog prijateljstva i čak pobratimstva. Zajedno smo obilazili teren, razmjenjivali smo i porodične posjete, a da se o prevođenju turskih dokumenata za moje potrebe i ne govori. To su oni arhivski dokumenti koji su potvrdili dvjestogodišnje postojanje Novog Novog kao ratne tvrđave na lijevoj obali Une, nasuprot Tunjici. To su do tada bili nepoznati krunski dokazi bosanskog identiteta Novskog Pounja, jer su svi dotadašnji autori pisali o novskoj tvrđavi na desnoj obali Une, iako je ona tamo preseljena tek nakon Karlovačkog mira 1699. godine. To razjašnjenje zagonetne lokacije novske tvrđave se sjajno uklopilo u magistarsku tezu moga pobratima, koju je on uspješno odbranio sredinom 1971. godine kod dr. Hazima Šabanovića na Filozofskom fakultetu u Beogradu, pa je u Orijentalnom institutu dobio mnogo bolji status savjetnika u kome je sredinom 1989. godine i penzionisan. U tom razdoblju je paralelno predavao predmet "Historija islamske kulture i civilizacije" na Islamskom teološkom fakultetu u Sarajevu. Umro je 2. marta 1996. godine u Sarajevu, ali je prije smrti doletio Unproforovim avionom iz Sarajeva u Zagreb da po ibadetu zatraži od mene oproštenje (halal) za po njegovim riječima «propust» što mi zbog tuđih spletki nije u svojim djelima na dostojan način odao priznanje i zahvalio za stručnu i ljudsku pomoć. Ja sam mu od srca halalio, uvjeravajući ga da sam od njega mnogo naučio i da smo zapravo ja i svi pravi Novljani njegovi veliki dužnici za njegovu stručnu pomoć u rješavanju dotadašnje pometnje oko pitanja lokacije novske tvrđave. Zato taj veliki čovjek i doktor orijentalistike Ešref ef. Kovačević zaslužuje ovaj spomen i našu trajnu zahvalnost, jer nam je pomogao svojim savjetima i svojim stručnim prevodilačkim znanjem, svjedočeći o bosanskom identitetu Novskog Pounja. On je cijeli svoj život i stručni arhivski rad posvetio afirmaciji historijske istine o prošlosti Bosne i Hercegovine, često odlazeći na rad u istanbulske arhive. On je rođen 1.9. 1924. godine u Kovačevcima kod Glamoča, gdje je završio osnovnu školu a zatim i Gazi Husref-begovu medresu 1944. godine, te upisao studij na Visokoj islamskoj teološkoj školi, ali je bezbožni komunistički režim taj studij ubrzo ukinuo. Neko je vrijeme radio kao vjeroučitelj i službenik, da bi zatim upisao orijentalistiku na Filozofskom fakultetu u Sarajevu, koju je diplomirao 1958. godine, da bi u periodu od 1971-1981. bio honorarni predavač turskog jezika na istom tom fakultetu, te uspješno prevodio pripovijetke i romane s turskog jezika, uključujući poznatu poemu Mirandžija bošnjačkog pjesnika Sabita Uzičanina, a 1981. godine je objavio soj najbolji rad iz religiozne poezije pod naslovom "Muhammed Resulullah", kao hronološki najmlađi i najsjajniji Mevlud na našim prostorima, uz moj skromni lektorski doprinos. Posebno se dokazao kao vrstan turkolog-osmanist svojim prevodima i vrlo značajnim radovima o razgraničenju između Osmanskog Carstva, Austrije i Mletačke Republike. Za državno-politički identitet Bosne i Hercegovine vrlo je važan njegov prevod hudud-name (ugovora o granici), objavljen 1973. godine kao i njegova knjiga s magistarskom tezom, te zbornik prevoda "Mühimme defteri", jer sadrži registar važnih odluka Porte o raznim pitanjima, koju je objavio Orijentalni institut 1985. godine.

Posebna ljubav Ešrefa Kovačevića bila je kaligrafija, pa je svojim kaligrafskim radovima ukrasio brojne novoizgrađene džamije u BiH i rekonstrukcije zidne dekoracije nekih starih džamija, posebno Aladža džamije u Foči i Ferhadije u Banjaluci. Posljednji veliki doprinos Ešrefa Kovačevića bošnjačkoj kulturi je njegov kaligrafski prijepis Kur'ana, koga pored kaligrafske ljepote, krase i neke praktične olakšice koje pomažu početnicima da lakše nauče čitati u Mushafu.